Joy Fielding

THE BAD DAUGHTER

Copyright © 2018 by Joy Fielding, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6077-1

Venujem Shannon a Annie, svojim dvom úžasným dcéram.

KAPITOLA 1

ZAČALO SA TO ŠTEKLENÍM V ŽALÚDKU, NEURČITÝM hlodaním, to rýchlo prešlo do hrude, potom sa rozšírilo až hore na krk. Hrdlo jej zvierali neviditeľné prsty, tlačili jej na dýchaciu trubicu, zastavili jej prívod kyslíka, bola omámená, krútila sa jej hlava. Tuším infarkt, prebleslo Robin hlavou, nemôžem dýchať, zomriem.

Žena v strednom veku sediaca oproti nej akoby si nič nevšimla. Bola priveľmi zaujatá svojimi ťažkosťami. Hovorila čosi o svokre, ktorá na ňu prehnane tlačila, o problematickej dcére a manželovi, ktorý ju veľmi nepodporoval.

No dobre, spamätaj sa. Sústreď sa. Žena – ako sa volá, dočerta? – jej neplatí stosedemdesiatpäť dolárov na hodinu, aby na ňu len bezducho civela. Prinajlepšom očakávala, že Robin jej bude venovať pozornosť. Nikto nejde k terapeutke, aby sa díval na jej nervové zrútenie.

Nie je to nervové zrútenie, dohovárala si Robin, spoznala tie príznaky. To nie je infarkt. Je to jednoducho obyčajný záchvat paniky. Už si ich mala aj predtým. Mala by si si na ne zvyknúť.

Ale už je to vyše päť rokov, premýšľala, keď sa znova nadýchla. Záchvaty paniky, ktorými trpela takmer denne, boli súčasťou jej minulosti. Ibaže minulosť je vždy s tebou. Tak sa to tuším hovorí, nie?

Nemusela veľmi rozmýšľať, čo ju privolalo. Presne vedela, čo – kto – za to bol zodpovedný. Melanie, predstavila si sestru, o tri roky staršiu, a nie prvý raz jej prebleslo mysľou, že keby vynechala „l“ v jej mene, bolo by to

„Meanie“. Protivná.

Keď sa vrátila z obeda do kancelárie, na záznamníku ju čakal odkaz od Melanie. Robin si ho vypočula a premýšľala, či jej má zavolať, alebo sa jednoducho tváriť, že ho nedostala. Uprostred úvah prišla klientka. Musíš počkať, oznámila v duchu sestre, schytila zápisník a vošla do miestnosti vyhradenej na sedenia s klientmi.

„Všetko v poriadku?“ spýtala sa jej teraz žena, predklonila sa na modrej čalúnenej stoličke a podozrievavo si obzerala Robin. „Vyzeráte divne.“

„Ospravedlníte ma na minútku?“ Robin vstala, prv než žena stihla odpovedať. Vrátila sa do menšej miestnosti pri ordinácii a zatvorila dvere. „No dobre,“ zašepkala, oboma dlaňami sa oprela o stôl, vyhýbala sa pohľadu na telefón. „Dýchaj. Iba dýchaj.“

Fajn, už vieš, čo sa deje. Vieš, čo to spôsobilo. Teraz sa jednoducho uvoľni a sústreď na dýchanie. V susednej miestnosti na teba čaká klientka. Nemáš čas na takéto hlúposti. Daj sa dokopy. Čo to hovorievala jej matka? Všetko raz prejde.

Ibaže všetko neprešlo. A keby prešlo, často sa to vrátilo a uhryzlo vás do zadku. „No dobre, zhlboka dýchaj,“ radila si znova. „A ešte raz.“ Po troch nadýchnutiach sa dýchanie ustálilo. „Dobre,“ mrmlala, „dobre.“

Ibaže to nebolo dobre a ona to vedela. Melanie chcela počuť dôvod a nech bol dôvod akýkoľvek, nebolo to nič príjemné. Sestry ledva prehodili medzi sebou dve slová od matkinej smrti a ani slovo, odkedy Robin navždy odišla z Red Bluffu, keď sa otec náhlivo znova oženil. Takmer šesť rokov nič. Sestra jej nezablahoželala, keď Robin promovala na Berkeley a získala magisterský titul zo psychológie, neblahoželala jej, keď si na druhý rok otvorila vlastnú prax, nezaželala jej „veľa šťastia“, keď s Blakom oznámili zasnúbenie.

A tak sa Robin pred dvoma rokmi s Blakovým povzbudením a podporou celkom prestala pokúšať o komunikáciu so sestrou. Neradila svojim klientom, aby prestali búchať hlavou o múr, keď narazili na objekt, ktorým sa nedalo pohnúť, a keď pred nimi stáli nezdolateľné prekážky? Nie je načase držať sa vlastných múdrych rád?

Samozrejme, vždy je jednoduchšie rady rozdávať, než podľa nich konať.

A teraz jej sestra sčista-jasna zavolala a nechala jej na záznamníku záhadný odkaz. Bolo to ako nádor, o ktorom ste si mysleli, že vám ho vyoperovali, ale zjavil sa znova, väčší než predtým.

„Zavolaj mi,“ tak znel ten záhadný odkaz, čo jej Melanie nechala a ani sa nenamáhala predstaviť, akoby si bola istá, že Robin spozná jej hlas aj po toľkých rokoch.

Samozrejme, spoznala ho. Melanin hlas si ťažko vyhodí z hlavy, nech prešlo koľkokoľvek rokov.

Čo je to za nové peklo? premýšľala Robin, niekoľko ráz sa zhlboka nadýchla a odmietala špekulovať. Život ju naučil, že jej predstavivosť sa nevyrovná realite. Ani zďaleka.

Rozmýšľala, že zavolá Blakovi, potom to zavrhla. Má veľa práce a nepotešilo by ho, keby ho vyrušila. „Si predsa terapeutka,“ povedal by jej a zablúdil by pohľadom za jej hlavu, akoby zbadal niekoho zaujímavejšieho.

Robin vytlačila z hlavy myšlienky na Blaka a Melanie, zastrčila si za ucho kučeravé blond vlasy dlhé po bradu, vrátila sa do druhej miestnosti a silene sa usmiala, akoby chcela uistiť klientku. „Mrzí ma to,“ povedala čakajúcej žene, ktorá u nej teraz bola prvý raz a Robin si stále nevedela spomenúť na jej meno. Emma alebo Emily. Čosi také.

„Všetko v poriadku?“ spýtala sa žena.

„Pravdaže. Len sa mi trochu zakrútila hlava.“

Žena prižmúrila oči. „Nie ste tehotná, však? Nerada by som začala terapiu s tým, že pôjdete na materskú.“

„Nie, nie som tehotná.“ To by som musela mať pohlavný styk, aby som otehotnela, premýšľala Robin. A s Blakom sa nemilovali už vyše mesiaca. „Je mi dobre,“ zúfalo sa usilovala spomenúť si na ženino meno.

„Pokračujte, prosím vás. Hovorili ste…“ Dopekla, čo tá žena hovorila?

„No, hovorila som, že môj manžel je absolútne bezcenný, pokiaľ ide o jeho matku. Akoby mal znova desať rokov a bál sa otvoriť ústa. Jeho matka ma bolestne uráža a on sa tvári, akoby nič nepočul. A keď mu to pripomeniem, vyhlási, že preháňam a nemala by som si to pripúšťať. Ale moja dcéra to od nej prevzala, samozrejme, a teraz je ku mne vyslovene hrubá. Mali by ste počuť, ako sa so mnou rozpráva.“

Myslíte si, že máte problémy? premýšľala Robin. Myslíte si, že máte problematickú rodinu?

„Neviem, prečo ma svokra tak nenávidí.“

Nepotrebuje dôvod. Ak je ako moja sestra, nenávidí vás z princípu. Pretože existujete.

Bola to pravda. Melanie nenávidela svoju mladšiu sestru od prvej chvíle, čo ju videla. Okamžite začala žiarliť, že mama zrazu venovala pozornosť obom. Keď Robin spala v kolíske, sestra ju štípala, až kým nemala na tele modriny. Keď mala Robin dva roky, odstrihla jej krásne kučery nožnicami, keď mala Robin sedem, Melanie ju sotila o stenu, keď sa údajne priateľsky preťahovali s lanom, takže si zlomila nos. Ustavične kritizovala jej oblečenie, záujmy, priateľky. „Tá baba je hlúpa štetka,“ povedala Melanie o Robininej najlepšej priateľke Tare.

Počkať, v tom smere mala pravdu.

„Urobila som všetko, čo bolo v mojich silách, aby som sa s tou ženou zmierila. Vzala som ju na nákupy, vzala som ju na obed. Aspoň tri razy do týždňa ju k nám pozývam na večeru.“

„Prečo?“ spýtala sa Robin.

„Prečo?“ zopakovala žena.

„Keď je taká nepríjemná, prečo si dáte tú námahu?“

„Lebo môj manžel si myslí, že je to správne.“

„Tak nech s ňou on ide na nákupy a na obed. Je to jeho matka.“

„Nie je to také jednoduché,“ namietla žena.

„Je to také jednoduché,“ vyhlásila Robin. „Je hrubá a neúctivá. Nie je vašou povinnosťou zmieriť sa s tým. Prestaňte s ňou chodiť na nákupy a na obedy. Prestaňte ju pozývať na večeru. Ak sa spýta prečo, povedzte jej to.“

„A čo poviem manželovi?“

„Že ste unavená z jej neúctivého správania a už sa s tým nemienite zmieriť.“

„To asi nemôžem urobiť.“

„Čo vám v tom bráni?“

„No, je to zložité.“

„Nie je.“

Chcete počuť, čo je zložité? Tak vám to poviem. Moji rodičia boli manželia dvadsaťštyri rokov, za ten čas otec mamu podvádzal s každou štetkou, ktorá mu padla do oka, vrátane mojej najlepšej priateľky Tary, s tou sa oženil po piatich mesiacoch po maminej smrti. A aby to bolo zaujímavejšie, v tom čase bola Tara zasnúbená s mojím bratom Alecom. Tak čo, je to dosť zložité?

Ale počkajte, to nie je všetko.

Tara má dcéru z prvého manželstva – vydala sa takmer ako tínedžerka. Cassidy môže mať teraz nejakých dvanásť rokov. Zlaté decko. Môj otec ju zbožňuje, prejavuje jej viac lásky, než prejavoval vlastným deťom. Keď už sme pri tom, spomenula som, že so sestrou som sa nerozprávala takmer šesť rokov?

„Niektorí ľudia sú životunebezpeční,“ povedala Robin nahlas. „Najlepšie je byť s nimi v styku čo najmenej.“

„Aj keď je to rodina?“

„Najmä ak je to rodina.“

„Páni!“ zvolala žena. „Myslela som, že terapeuti len kladú otázky a nechajú klientov, aby to vyriešili sami.“

Naozaj? Bože, to by mohlo trvať aj roky. „Len som si pomyslela, že nám obom ušetrím čas.“

„Ste tvrdá,“ poznamenala žena.

Robin sa takmer zasmiala. „Tvrdá“ bol asi posledný prívlastok, ktorý by na seba použila. Melanie bola tvrdá. Alebo, lepšie povedané, „nahnevaná“. Melanie sa odnepamäti hnevala. Všeobecne na svet. Konkrétne na Robin. Hoci ak má byť spravodlivá, Melanie to nemala vždy ľahké. Dopekla, nikdy to nemala ľahké.

Dopekla, dopekla, dva razy dopekla, zahrešila Robin v duchu. Kto chce byť spravodlivý?

„Určite sa cítite dobre?“ spýtala sa žena. „V tvári máte…“

„Čo mám v tvári?“ Je to infarkt? Mozgová obrna? Čo mám s tvárou?

„Nič. Len ste ju na chvíľu hrozne zvraštili.“

„Zvraštila?“ Robin si uvedomila, že kričí.

„Mrzí ma to. Nechcela som vás rozladiť…“

„Ospravedlníte ma na chvíľu?“ Robin vstala zo stoličky tak prudko, až ju takmer prevrhla. „Hneď som tu.“ Otvorila vonkajšie dvere na svojej ordinácii, vybehla na úzku chodbu vystlanú sivým kobercom a otvorila dvere na toaletách. Zamierila rovno k zrkadlu, musí sa na seba pozrieť. Hľadela na ňu príťažlivá tridsaťtriročná žena s hlbokými modrými očami a so srdcovitou tvárou. Nijaké nechutné bradavice ani chyby krásy, nijaké viditeľné jazvy alebo abnormálnosti. Všetko bolo tam, kde malo byť, iba nos mala trochu nakrivo. Ale „zvraštenú“ tvár nevidela. Účes by neškodilo upraviť, pristrihnúť vlasy, ale v ružovej blúzke a rovnej sivej sukni vyzerala slušne, dokonca profesionálne. Neškodilo by pribrať pár kíl, premýšľala, a počula Melanin hlas, ako jej pripomína, že hoci je úspešná a má „titul“, je chudá ako lata a vytiahnutá ako „portviš“.

Cítila nástup ďalšieho záchvatu paniky, niekoľko ráz sa zhlboka nadýchla. Keď nepomohlo, ošpliechala si tvár studenou vodou. „No dobre, upokoj sa,“ hovorila si. „Upokoj sa. Všetko je v poriadku. Ibaže tvár máš naozaj zvraštenú.“ Znova sa preskúmala v zrkadle, všimla si našpúlené pery a zružovené líca a usilovala sa uvoľniť. „Nemôžeš dovoliť, aby sa ti Melanie dostala pod kožu.“ Znova sa niekoľko ráz zhlboka nadýchla – nádych nosom, výdych ústami, vdýchne dobrú energiu, vydýchne zlú. „V ordinácii trpezlivo čaká na tvoju múdru radu žena,“ pripomenula si.

„Vráť sa a poraď jej.“ Nech sa volá akokoľvek.

Ale keď sa Robin vrátila do ordinácie, žena tam už nebola. „Haló?“ zakričala Robin, otvorila dvere do kancelárie a zistila, že aj tá je prázdna. „Adeline?“ Vrátila sa do chodby, ani tam nikto nebol. No skvelé. Aspoňže si spomenula na jej meno.

Adeline očividne utiekla. Vyplašila ju Robinina „tvrdá“ fasáda a „zvraštená“ tvár. Nie, Robin jej to nezazlievala. To sedenie sa nevyvíjalo dobre, hotová pohroma. Odkiaľ vzala právo, keď si myslela, že môže radiť iným, a sama je pritom absolútna troska?

Robin sa zvalila na modrú stoličku, ktorú opustila Adeline, a poobzerala sa po dômyselne zariadenej miestnosti. Steny, bledé, žlté ako slnko, mali v ľuďoch vyvolávať optimizmus. Na stene oproti dverám visel plagát s pestrými kvetmi – mal naznačovať rast a osobný vývoj. Vedľa dverí do jej svätyne visela fotografia jesenného lístia, to malo jemne pripomínať, že zmena je správna, nevyhnutná. Jej sa najväčšmi páčila koláž – tvár kučeravej ženy s okuliarmi a ustarosteným úsmevom uprostred množstva šťastných tvárí a abstraktných dažďových kvapiek, nad hlavou ženy sa vznášali slová napísané veľkými písmenami: „PREČO SOM TAKÁ PRECITLIVENÁ?“ Koláž visela na čestnom mieste – nad stoličkou, na ktorej zvyčajne sedávala. Mala pôsobiť vtipne, uvoľniť klientov. Našla ju v bazáre krátko nato, ako začala bývať s Blakom. Teraz čoraz častejšie pracoval „dlho do noci“. Koľko ešte vydrží? Kedy navrhne, že sa odsťahuje…?

„Naozaj. Prečo som taká precitlivená?“ spýtala sa ženy z koláže.

Žena sa ďalej ustarostene usmievala, nehovorila nič. V Robininej vnútornej kancelárii zazvonil telefón.

„Dofrasa!“ Zazvonil dva razy, potom sa zapol záznamník. Je to Melanie, chce jej vynadať, že sa neozvala, hoci jej nechala odkaz? Robin sa pomaly pozviechala. Dočerta, mala by som to radšej vybaviť.

Keď vošla do susednej miestnosti, ako prvé si všimla blikajúce červené svetielko na telefóne.

Zvalila sa na pohodlné bordové kožené kreslo za dubovým stolíkom – pôvodne bol Blakov, keď začal pracovať ako právnik. Dal jej ho, keď ho povýšili do väčšej firmy s priestrannejšou kanceláriou, kde sa žiadal pôsobivejší stôl.

Preto neuskutočnili svoje plány a nevzali sa? Nie je dostatočne pôsobivá pre muža v čoraz vyššom postavení?

Alebo je na vine tá pekná nová asistentka? Alebo príťažlivá mladá právnička zo susednej kancelárie? Možno má zajačie úmysly, keď sa usmial na ženu, ktorú videl čakať v rade v Starbuckse.

Ako dlho bude Robin ignorovať až priveľmi dobre známe náznaky?

Zdvihla slúchadlo. Nahratý hlas jej oznamoval, že má jeden nový odkaz a jeden uložený odkaz. „Ak si chcete vypočuť odkaz, stlačte dva razy jednotku.“

Robin urobila, ako jej hlas kázal.

„Zdravím, tu Adeline Sullivanová,“ spustil sa odkaz.

„Chcem sa ospravedlniť, že som utiekla. Len sa mi zdalo, že si asi nesedíme. Budem citovať terapeutku, ktorú poznám – ,pomyslela som si, že nám obom ušetrím čas‘, a jednoducho odídem. Dúfam, že sa nehneváte. Môžete mi poslať účet za sedenie. Vďaka vám mám o čom premýšľať.“ Nadiktovala adresu, kam môže Robin poslať faktúru. Robin odkaz rýchlo vymazala. Kiežby sa všetko dalo tak ľahko vymazať. Zatvorila oči, prsty jej váhali nad ciferníkom telefónu.

„No tak,“ dohovárala si, „to zvládneš.“ Stisla tlačidlo, aby si znova vypočula sestrin odkaz.

„Prvý uložený odkaz,“ oznámil nahratý hlas a za ním sestrin strohý príkaz.

„Zavolaj mi.“

Nemusela hľadať sestrino číslo. Poznala ho naspamäť, mala ho vryté do mozgu. Vyťukala číslice, prv než si to rozmyslela.

Takmer okamžite telefón zdvihli. „To ti trvalo,“ povedala sestra bez úvodu.

„Čo sa stalo?“ spýtala sa Robin.

„Radšej si sadni,“ odvetila Melanie.

KAPITOLA 2

NA DRUHÉ RÁNO SA ROBIN PREBUDILA V CUDZEJ posteli v neznámej izbe, hlavou sa jej dookola krútil rozhovor so sestrou ako slučka.

„Ide o otca,“ povedala Melanie vyrovnane, bez emócií.

„Zomrel?“

„Je v nemocnici.“

„Infarkt?“

„Nie.“

„Autonehoda?“

„Nie.“

„Niekto ho postrelil?“

„Bingo.“

Robin stisla v mozgu tlačidlo pauza a na chvíľu zmrazila rozhovor, ktorý ju mátal celú noc. Zamrzol aj prehnane zamračený výraz, ktorý v duchu videla na sestrinej tvári, a pre to mračenie nebola taká krásna, ako predpovedala ich matka.

Robin vstala z tvrdej veľkej postele, odšuchtala sa do kúpeľne. Prečo všetky motelové izby vyzerajú rovnako? premýšľala. Existuje nejaké odborárske pravidlo, podľa ktorého všade majú byť nezaujímavé štvorce ladené dobéžova a dohneda? Niežeby bola odborníčka na zariadenie motelov, za dlhé roky bola ubytovaná len v niekoľkých. Z preplneného rodičovského bytu v Red Bluffe šla do internátnej izby na Berkeley, potom znova do rodičovského domu, pritom si privyrábala na štúdium, neskôr bývala v malom byte v areáli školy, ktorý mali prenajatý so spolužiačkou, potom znova pendlovala medzi Berkeley a Red Bluffom, pomáhala starať sa o mamu, neskôr bývala v tesnej garsónke v Los Angeles a nakoniec v priestrannom trojizbovom byte s Blakom.

Blake, premýšľala, a keď vstúpila do vane, omáľala na jazyku jeho meno. Čo si asi myslí? Pustila sprchu, a keď sa z hlavice vyvalil prúd ľadovej vody, musela sa oprieť o stenu.

Blake bude zúriť.

Od včerajšieho popoludnia mu nezavolala. Ani vtedy s ním nehovorila, len nechala odkaz u jeho peknej novej asistentky, že musí odísť do Red Bluffu vybaviť naliehavú rodinnú záležitosť a zavolá mu neskôr. Potom zrušila dohodnuté sedenia na celý týždeň, šla domov, pobalila si kufrík, taxíkom sa odviezla na letisko, nasadla na prvý let do Sacramenta – prišla tam takmer o šiestej večer. Autobus do Red Bluffu odchádzal až na druhé ráno, ale desila sa predstavy, že by si požičala auto a mala šoférovať sama. V skutočnosti sa veľmi neponáhľala. Našla si motel kúsok od autobusovej stanice a ubytovala sa tam. Večeru vynechala, zhltla len tyčinku Three Musketeers (kúpila si ju v automate na chodbe).

Okrem toho potlačila nutkanie zapnúť televízor, aby sa vyhla správam o streľbe. Vedela stráviť len isté množstvo informácií. Netúžila počuť všetky hrozné detaily.

Premýšľala, že znova zavolá Blakovi, ale spomenula si, že hovoril čosi o večeri s klientmi, tak načo by sa obťažovala? Má veľa práce… Vždy mal veľa práce. Očividne priveľa, nemôže jej ani zavolať. Priveľa, aby obetoval pár minút a spýtal sa jej, aká naliehavá rodinná záležitosť si žiadala, aby tak narýchlo odišla a vrátila sa na miesto, kam nikdy viac nechcela ísť, zaprisahala sa, že tam nikdy nepôjde. Bolo by to preňho až také ťažké prerušiť jedno zo svojich nekonečných stretnutí a zavolať jej? Aspoň trochu predstierať záujem?

Možno nebude zúriť, že sa s ním znova nepokúšala spojiť. Možno mu odľahne. Možno mu konečne poskytla muníciu, na ktorú čakal, aby raz a navždy ukončil ich vzťah.

Ani by mi nemohol pomôcť v tejto situácii, pripomínala si. Špecializoval sa na obchodné právo, nie na kriminálne právo. A jej otca nepoznal. Ani jej sestru. Nijakého člena ich šibnutej rodiny, okrem brata Aleca, ktorý býval v San Franciscu, s tým sa dva razy stretli. Nechala odkaz aj Alecovi, ale neozval sa jej ani on. Kašľať na nich, rozhodla sa, vypla mobil a ešte pred ôsmou si ľahla do postele.

Nemala som vypnúť mobil, premýšľala teraz. Čo keby jej Blake alebo Alec zavolali? Čo ak ju chcela skontaktovať Melanie?

„Ide o otca,“ počula znova sestru. Prekrútila slučku v pamäti, voda zo sprchy postupne oteplievala, už tiekla vlažná. Niekto ich otca postrelil.

„Kto?“

„Nevieme.“

„Kedy?“

„Včera v noci.“

„Je to vážne?“

„Pravdaže je to vážne. Postrelili ho do hlavy. Je v kóme.“

„Ach bože!“

„Operovali ho, ale nevyzerá to dobre.“

Robin sa piplala s obalom mydielka na mydelničke, obal odhodila do vane a sledovala, ako upchal odtok, voda jej začala stúpať okolo členkov. Nech robila čokoľvek, mydlo veľmi nepenilo. „No skvelé,“ zahundrala, keď jej vykĺzlo z ruky a zmizlo pod stúpajúcou vodou.

„Fakt skvelé.“ Postavila sa priamo pod ružicu sprchy, cítila, ako sa jej mokré vlasy prilepili na lebku, potom sa jej obkrútili okolo hlavy ako potravinová fólia.

„Postrelili ho do hlavy. Je v kóme.“

Vypla sprchu a vystúpila na primalú predložku slonovinovej farby, zabalila sa do dvoch tenkých froté uterákov pripravených v kúpeľni a vrátila sa do spálne. Pozrela na hodiny na nočnom stolíku. Sedem preč, to znamená, že musí nejako zabiť tri hodiny do odchodu autobusu. K tomu treba prirátať cestu dlhú vyše dvesto kilometrov po nudnej diaľnici do mestečka Red Bluff, kde líšky dávajú dobrú noc. To znamená, že celých päť hodín sa jej bude v hlave krútiť rozhovor so sestrou ako guľôčka v hracom automate.

„Nerozumiem. Ako sa to stalo? Kde je Tara?“

„Ešte vždy na chirurgii.“

„Na chirurgii? Čo to hovoríš? Aj ju postrelili?“

„Aj Cassidy.“

„Čože?“

„Počula si.“

„Niekto postrelil Cassidy?“

„Áno.“

„To azda nie je možné. Aký netvor strieľa na dvanásťročné dievča?“

Robin otvorila kufor, vybrala čistú spodnú bielizeň, modro-bielo pásikavú mikinu a džínsy. Rýchlo sa obliekla, zvažovala, či má zapnúť televízor. Čo keby miestna stanica priniesla správy o streľbe? „Významný developer z Red Bluffu Greg Davis, jeho manželka a nevlastná dcéra bojujú o život v nemocnici. Postrelil ich neznámy páchateľ.“

Predstavila si, ako tú správu oznamuje sebavedomý reportér s vážnym výrazom na tvári.

Znova jej do rozjímania prenikol Melanin hlas. „Vyzeralo to ako násilné vniknutie do ich domu,“ hovorila čoraz rýchlejšie, čoraz roztrasenejšie. „Podľa všetkého niekedy po polnoci niekto vnikol do ich domu a… a…“

„Dobre, dobre, spomaľ. Zhlboka dýchaj.“

„Nehovor mi, čo mám robiť, prosím ťa. Nie si tu. Nebola si tu.“

No, to netrvalo dlho, pomyslela si Robin a každý sval v tele sa jej zovrel. To isté počúvala od maminej smrti.

„Len mi povedz, čo sa stalo.“

„Už som ti povedala. Vyzeralo to ako násilné vniknutie do domu.“

„Čo to presne znamená? Vie polícia, kto to urobil? Majú nejaké stopy, podozrivých?“

„Nič mi nepovedali.“

„Rozprávala si sa s Alecom?“

„Volala som mu. Neodpovedal na odkazy.“

„Skúsim mu zavolať.“

„Tak prídeš domov – alebo nie?“

„Neviem. Musím si to zariadiť, zistiť, kedy letí lietadlo, kedy ide autobus… Môže to chvíľu trvať.“

„Dobre. Ako myslíš. Urob, ako chceš.“

Robin sa znova zvalila na posteľ, hlavu zaborila do dlaní, hľadela na vydratý béžovo-hnedý koberec pod nohami. Nech si akokoľvek často prehrávala v mysli rozhovor so sestrou, nevedela ho vymazať. Bolo to ako znepokojujúci sen, ktorý vám zmizne z pamäti vo chvíli, keď sa ho pokúšate pochopiť.

Nehybne sedela, kým jej nezačalo škvŕkať v žalúdku. Poriadne nejedla, iba čo si včera dala na obed polievku a sendvič, odvtedy nič. Asi by sa mala naraňajkovať pred odchodom autobusu. Ktovie, kedy bude mať znova čas, aby sa najedla, keď príde do Red Bluffu. Strčila bosé nohy do tenisiek, chytila kabelku, zapla mobil a zamierila k dverám. Nejasne si spomínala, že na druhej strane ulice je bistro.

Keď sa dotkla prstami kľučky, zazvonil telefón.

„Blake?“ Zdvihla mobil k uchu, ani nepozrela, kto volá.

„Alec,“ odvetil brat. „Čo sa stalo?“

„Rozprával si sa s Melanie?“

„Pomyslel som si, že najprv zavolám tebe. Čo sa deje?“

„Priprav sa.“

„Som pripravený.“

Robin sa zhlboka nadýchla. „Otca postrelili.“

Na chvíľu zavládlo ticho, potom sa ozval nervózny smiech. „To má byť vtip?“

„Nie je to vtip. Žije, ale zrejme dlho žiť nebude.“

„To urobila Tara?“

„Nie.“ Potlačila úsmev. Aj jej to napadlo ako prvé.

„Postrelili aj ju.“

„Taru postrelili?“

„Aj Cassidy.“

„Taru postrelili?“ zopakoval Alec. „Ako sa má?“

„Neviem. Keď som hovorila s Melanie, bola na chirurgii.“

„Nechápem. Čo sa stalo?“

„Melanie hovorí, že išlo o násilné vniknutie do domu.“

„Páni!“ Chvíľa ticha. Robin si predstavila brata, o tri roky mladšieho od nej, ako dvíha ruku k tvári a šúcha si sánku, robil to vždy, keď bol nešťastný. „Tak im treba, keď si postavili najväčší dom v meste, doriti.“

„Práve som na ceste tam. Asi by si mal prísť aj ty.“

„Nie, to nie je dobrý nápad.“

Robin sa usilovala vymyslieť čosi, čo by prilákalo jej brata do Red Bluffu, no vtom si uvedomila, že už nie je na linke. Vrátila mobil do kabelky a rozhodla sa, že mu zavolá, keď bude mať viac informácií a on bude mať viac času na rozmyslenie.

Otvorila dvere na motelovej izbe a vyšla na parkovisko. Okamžite ju zahalila vlna horúčavy. Polovica apríla, ani nie osem hodín ráno, a teplomer už ukazoval dvadsaťosem stupňov. A v Red Bluffe bude ešte teplejšie, tam teplota vystúpi nad tridsať priemerne sto dní do roka. Už pri tom pomyslení sa jej zrýchlil tep.

„No dobre, len pokoj,“ zašepkala si, keď prechádzala cez cestu k bistru zariadenému v štýle päťdesiatych rokov. „Bistro nie je správne miesto na záchvat paniky.“ Keď vošla cez ťažké sklené dvere, už cítila vlny úzkosti. Posadila sa do boxu pri okne, narazila rukou do malého džuboxu vedľa stola pokrytého umakartom a skríkla.

„Čo sa vám stalo?“ spýtala sa čašníčka s kanvicou horúcej kávy v ruke.

„Nič,“ dostala zo seba Robin a usilovala sa nájsť na červenom vinylovom sedadle miesto, kde sa neprilepí.

„Ale bude mi lepšie, keď si dám dúšok tohto tu.“ Čašníčka jej naliala kávu. „Jedálny lístok?“

„Nie. Len kávu.“ Robin sa načiahla za šálkou, a keď si zložila ruky do lona, uvedomila si, že sa jej trasú. Pozrela na pult ťahajúci sa popri stene, tri z piatich vysokých stoličiek obsadili muži, ktorí mali okolo pása opasky s ťažkými nástrojmi. Na vysokom zrkadle za pultom boli napísané špeciality bistra. Zmrzlinové poháre. Čučoriedkové lievance. Vafle.Západniarskaomeleta.„Nemátenáhodoubajgle?“

„So sezamom, s makom, so škoricou a hrozienkami,“ odriekala čašníčka.

Ach bože. „So sezamom.“

„Zapekané?“

Dofrasa. „Áno, prosím.“

„S maslom?“ Pomoc. „Dobre.“

„Určite vám nič nie je?“

Robin pozrela na ženu, ktorá mohla mať okolo päťdesiat a dobrých tridsať kíl nadváhy. Mala pekne krojené pery a v láskavých hnedých očiach iskru. Jednoducho sa usmej a povedz jej, že ti nič nie je. „Môjho otca postrelili,“ povedala namiesto toho, tie slová jej vyhŕkli z úst, nestihla ich zastaviť.

„To je hrozné. Je mi to veľmi ľúto.“

„Aj jeho manželku Taru postrelili,“ pokračovala a hlas jej s každou vetou stúpal. „Kedysi to bola moja najlepšia priateľka a snúbenica môjho brata. Kým sa nevydala za môjho otca.“ Z úst sa jej vydral pridusený smiech. Si hysterická, hovorila si. Prestaň s tými rečami. Okamžite prestaň.

„Aj jej dcéru Cassidy postrelili. Má len dvanásť rokov.“ Čašníčku úplne ohromila. Sadla si na sedadlo oproti, odložila kanvicu s kávou na stôl a chytila Robin za roztrasenú ruku. „To je hrozné, zlatino. To sa stalo tu? Nič som nepočula…“

„Nie, stalo sa to v Red Bluffe. Práve sa tam chystám. Len čo príde autobus.“ Pozrela na stanovište autobusov. „Ja žijem v L. A. Lietadlá už nelietajú do Red Bluffu – veď nikto, kto má čo len štipku rozumu, tam nechce ísť. Je tam letisko, ale už celé roky sa nevyužíva. Preto musím ísť autobusom.“

„Ste sama?“

„Sestra ma bude čakať na autobusovej stanici.“

„To je dobre,“ odvetila čašníčka.

„Nie je,“ povedala Robin s úsmevom. „Nenávidí ma.“

Prečo sa usmievam? Prestaň sa usmievať!

„Určite k vám necíti…“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2