Pavol Boroš

Tri brehy Dunaja

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Pavol Boroš 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-1092-4

Prvá časť

Do Prešporka

Hanka

V studenom, vojnovými udalosťami poobtĺkanom vozni sedelo okrem Hanky ďalších dvadsať premrznutých cestujúcich. Teraz, keď vlak pomaly prešiel okolo Patrónky a blížil sa k Lamaču, sa zdalo, že všetky zmätky a problémy, ktoré museli cestujúci ešte pred pár minútami riešiť v prešporskej stanici, zostali ďaleko za nimi. Pohybujúci sa vozeň schoval svojich pasažierov, vyslobodil ich z reality nedeľného rána a aspoň na pár chvíľ im umožnil uveriť, že v jeho útrobách im na rozdiel od vonkajšieho sveta nič nehrozí.

Prvé ožili dve malé dievčatká, ktoré vydržali disciplinovane sedieť vedľa svojej mamy len dovtedy, kým vlak nevyšiel z mesta. V momente, keď mestské scenérie premietajúce sa v okienku prastarého vagóna vystriedali pokojné jesenné obrázky zamračenej krajiny, dievčatá stratili chuť dívať sa von oknom a svoju pozornosť obrátili na bezprostredné okolie. Priťahovali ich najmä zamaskované otvory po guľkách, ktoré sa tiahli v pravidelných intervaloch po celom strope na Hankinej strane vagóna.

Pobavene sledovala, ako sa dievčatká postupne osmeľovali. Najskôr si len niečo šepkali, chichotali sa do dlaní, ale zároveň jedným očkom pozorovali mamu, či ich nezahriakne. Tá zamyslene pozerala cez okno a deti si zdanlivo nevšímala. Jedno z dievčat zoskočilo z drevenej lavice. Keď mama nereagovala, nasledovala ho mladšia sestra. Vtedy ich mama rutinne zahriakla, načo sa obe sestry unudene vyštverali na svoje miesta. Nie nadlho. O malú chvíľu sa prvé dievčatko opäť zošuchlo z lavice, druhé zostalo ešte chvíľu sedieť. Ukradomky sledovali mamu. Keď ich počínanie zostalo nepovšimnuté, vedeli, že nastala vhodná chvíľa a ony dosiahli, čo chceli: voľný pohyb po celom vozni.

Ostatní cestujúci boli nezvyčajne ticho. Aj preto vnímali nevinné zábavky malých detí podobne, ako by vnímali účastníci pohrebného sprievodu bujaré spievanie pijanských piesní v blízkosti cintorína.

Rada počúvala rozhovory iných ľudí. Dnes nie, ale inokedy, keď nebola nervózna, sa tvárila, že ju nič okrem vlastných myšlienok nezaujíma. Často aj začala predstierať, že spí, len aby sa ľudia v dosahu jej uší rozprávali čo najúprimnejšie. Nebola rada, keď ju najbližší spolusediaci zatiahli do svojich rozhovorov, považovala to za stratený čas. To neznamená, že by bola samotárka, ani to, že by sa bála hovoriť s ľuďmi, to určite nie, len sa vo vlaku, vždy v nedeľu, keď sa vracala domov, nechcela rozprávať.

Ale dnes je všetko divné; nebyť tých detí, myslela by si, že svet sa zbláznil.

Odmalička mala rada, keď sa stalo niečo nezvyčajné, čo narušilo stereotyp bežných dní. Niekomu nerobí dobre, keď musí riešiť nejakú novú situáciu; sú ľudia, taká je aj jej mama, ktorí sa noviniek desia, pretože nevedia, ako sa majú v nových, nepoznaných situáciách správať.

V posledných dňoch je tých zmien a novôt akosi priveľa. Ani ona ich už nedokáže zvládnuť tak hravo, aby sa tešila na ďalšiu ešte skôr, ako sa tá predchádzajúca skončí.

Rozšantené dievčatá mama rázne upokojila a prinútila sadnúť si na miesta až potom, ako sa začali vypytovať vojakov sediacich v prvých laviciach hneď pri dverách, cez ktoré bolo vidieť dymiacu lokomotívu, či to oni strelili tie guľky do vozňa. Zaskočení vojaci, na ktorých bolo vidieť – a najmä z nich cítiť – všetky tie vypité poháriky, čo stihli stroviť v Prešporku, kým čakali na tento čudný vlak, niečo zamrmlali, ale ani jeden nebol v stave niečo rozumné povedať.

Títo traja boli pokojní, ale iní vojaci, ktorí sa vracali z vojny, robili údajne po celom Uhorsku veľa problémov. V novinách čítala o rabovačkách a výtržnostiach. Žandári v Prešporku na peróne, keď oni už všetci sedeli vo vlaku, dlho váhali, či majú týchto troch vojakov pustiť. Nakoniec im dovolili nastúpiť, čo vyvolalo búrku nevôle na tvári pána Pállaya, ktorý trpezlivo stál pri Hankinom okne a čakal, kým sa vlak pohne.

Napätie a zmätky na stanici sa v ten deň začali hneď ráno. Inokedy pokojní a znudene sa tváriaci železničiari nervózne pobehovali, akoby mal prísť z Viedne samotný cisár, žandári, ktorých o takom čase zvyčajne nevídať, mali plné ruky práce a po stanici sa pohybovali okrem vojakov, čo sa vracali z frontu, aj ďalší, ktorí boli na rozdiel od tých prvých naďalej ozbrojení.

Vlaky aj na vojnové pomery neobvykle dlho meškali. Otvorená bola len jedna pokladnica, pred ktorou ustarostene sa tváriaci železničiar odhováral ľudí, že ak nemusia, nech radšej nikam necestujú. Najmä smerom na západ od Prešporka. A hlavne tí, ktorí sa chcú ešte dnes vrátiť späť, nech si cestu obzvlášť rozmyslia, lebo železnica im nevie zaručiť, že sa vrátia domov.

Pre pána Pállaya boli tieto reči ďalším nespochybniteľným dôkazom, že mal pravdu, keď sa ju snažil odhovoriť od dnešnej cesty. Napriek jeho dôraznému naliehaniu neustúpila a kúpila si spiatočný lístok do Malaciek.

Pri východe z perónov striehli na prichádzajúcich cestujúcich dvaja žandári a nútili ich legitimovať sa, vypytovali sa, načo idú do mesta, kde bývajú ich príbuzní, ako dlho sa zdržia. Ak im boli z nejakého dôvodu podozriví, dali znamenie ďalším žandárom, ktorí takto označené osoby odviedli dozadu do vnútorných priestorov stanice.

Zvyčajnú ospalosť a unudenosť nedeľného rána vystriedal chaos. Ale nie taký, na aký bola stanica roky zvyknutá počas iných dní v týždni, keď do Prešporka prichádzalo veľa ľudí za robotou alebo inými povinnosťami. Všade bolo cítiť, že sa deje niečo nezvyčajné.

Cestujúci medzi sebou nervózne diskutovali v malých, náhodne vytvorených skupinkách. Aj oni dvaja s pánom Pállayom sa ocitli v jednej z nich. Okrem nich ju tvoril starší manželský pár, dvaja páni v uhladených oblekoch a jeden demobilizovaný vojak.

„Česi sú už v Uhorsku,“ povedal jeden z vojakov a tváril sa veľmi zasvätene. „Počul som, ako sa o tom rozprávali dvaja železničiari. Mysleli si, že spím.“

Všetci neveriacky krútili hlavou. Nižší z dvojice pánov v obleku povedal:

„Už rozumiem, prečo je tu dnes tak živo. Ale my sa potrebujeme dostať do Zohora.“

„Myslíte, že už nevypravia vlak?“ opýtala sa preľaknutá pani a spýtavo sa pozrela na svojho manžela.

„Teraz sa o tom rozhoduje. Prednosta stanice stále váha, vraj volá ostatných prednostov po trati až do Holíča,“ povedal informovaný vojak a ešte dodal: „Včera prišlo do mesta veľa ľudí z okolia Prešporka. Radšej odišli z domu pred rozvášneným davom.“

Prvýkrát sa zapojil do rozhovoru aj pán Pállay:

„Nepokoje sú dnes po celom Uhorsku, to ešte nemusí nič znamenať.“

Zavolal Hanku bokom od skupiny a tak, aby to ostatní nepočuli, jej povedal:

„Nechceš si to predsa len rozmyslieť? Nič dobré ťa tam nečaká.“

Vtom začal kývať na niekoho, koho zbadal niekde ďaleko za Hankiným chrbtom. Rozbehol sa tým smerom. Hanka videla, ako sa rozpráva s maďarským dôstojníkom. O chvíľu sa vrátil.

„Poznám ho, často chodieva na radnicu,“ povedal pán Pállay. „Potvrdil to, čo povedal pred chvíľou ten vojak. Ale nič zatiaľ nie je oficiálne. Ľudia, ktorí prišli včera večer do Prešporka, mnohí aj z Malaciek, hovorili, že situácia sa tam vyostruje, ale žiadni Česi tam ešte neboli. Povedal, aby sme ostali pokojní, že hlavne netreba robiť paniku. O malú chvíľu sa rozhodne, či dnes vlak pôjde, alebo nie. On si myslí, že skôr áno.“

Nakoniec sa prednosta rozhodol vlak vypraviť. Nik z predstaviteľov vrchnosti stále nechcel uveriť, že situácia môže byť až taká vážna.

Pán Pállay ju dnes vyprevadil na stanicu po prvýkrát, odkedy u nich slúžila. Dokonca s ňou zostal až do odchodu vlaku. Veľmi jej pomohol, pretože pred vstupom na nástupište stála ďalšia vojenská hliadka a detailne kontrolovala totožnosť a zisťovala dôvod cesty každého jedného cestujúceho. Zaručil sa za ňu, dosvedčil, že u nich naozaj slúži, že cestuje v naliehavej záležitosti domov do Malaciek a že by sa chcela ešte dnes večer vrátiť do Prešporka. Nemusel to urobiť, možno by ju nepustili a on by bol dosiahol to, čo sa mu nepodarilo dosiahnuť presviedčaním. Potom ju už neprehováral – na rozdiel od včerajšieho večera a ostatných dní v týždni.

Z prešporských novín a najmä z rozhovorov s pánom Pállayom a jeho synom Sándorom vedela, že v Prahe vyhlásili pred pár dňami Československú republiku. České a moravské kraje sa odtrhli od monarchie, čím sa len potvrdili predpovede z predchádzajúcich týždňov. Ale to, že do nového štátu bude patriť aj Slovensko – alebo Felvidék  –, to bolo veľké prekvapenie pre každého vrátane oboch Pállayovcov.

„Zatiaľ je to len na papieri, nič nenasvedčuje tomu, že sa to naozaj stane, ale doba je divná a všetko je nakoniec možné,“ zhodnotil pán Pállay celkovú situáciu včera pri večeri.

Musela sama pred sebou priznať, že si nevie predstaviť, ako sa môže zrazu nejaké územie alebo mesto stať súčasťou nového štátu. Určite to nebude jednoduché; dnešný zmätok na stanici, predtým obavy Pállayovcov, Sándorovo rozhodnutie vrátiť sa do armády, to všetko neveštilo nič dobré. Všetkých ich čakajú ťažké časy.

Chcela ísť domov. Čo sa jej môže stať? Ak aj sú v Malackách Česi, čo jej urobia? Veď je Slovenka.

Nebolo jej všetko jedno, keď počúvala strašidelné predpovede pána Pállaya, ale bola pevne rozhodnutá odísť.

Železničiari vlak vypravili, ale súpravu zložili z najstarších a najhorších vozňov, aké v depe našli. Aby nebolo nikomu ľúto, ak ju Česi skonfiškujú.

Po trati sa vliekli, lokomotíva sa hýbala len zázrakom. Okrem vlastnej váhy utiahla aj tri osobné vozne, čo bol heroický výkon, hodný dôstojného miesta na cintoríne lokomotív. Hanka na každej zastávke tŕpla, či sa ešte pohnú.

Táto novembrová zima je odporná! pomyslela si, keď sa konečne aspoň trochu upokojila.

Aj deti si na počudovanie sadli samy od seba, omrzelo ich pobehovať z jedného konca vagóna na druhý. A možno aj ony vycítili to napätie, ktoré vyžarovalo z dospelých, napätie, na aké neboli za svoj krátky život zvyknuté.

Pozerala z okna na pomaly ubiehajúce svahy Malých Karpát. Celú cestu poznala naspamäť, presne vedela, aká scenéria sa jej v tej-ktorej chvíli objaví pred očami. Keď cestovala z Prešporka, radšej sedela proti smeru jazdy, užívala si pocity, ktoré sa jej zmocňovali pri pohľade na miznúce domy, stromy, uličky, cestičky. Naopak, keď sa do Prešporka vracala, uprednostňovala cestovanie v smere jazdy, netrpezlivo vyzerala všetky známe miesta, ktorých nejasné obrysy sa vždy rovnako objavili niekde v diaľke, postupne sa zväčšovali a zjasňovali, až nakoniec zmizli niekde za jej chrbtom.

Ozajstnú zimu mala veľmi rada, ale toto obdobie, keď je jeseň na polceste medzi letom a zimou, keď sa ešte nedokáže rozhodnúť, či definitívne pošle leto do minulosti a natrvalo uvoľní priestor nedočkavej zime, tak toto obdobie ju znervózňovalo. Aj tento rok dokázalo zoslabnuté leto pár dní pred Dušičkami ešte niekoľkokrát prehriať studený ranný vzduch a aspoň na pár hodín vyvolať v ľuďoch spomienky na teplé letné dni.

„A čo keď sú už Česi v meste?!“

Pán Pállay bol včera skutočne ustarostený, obával sa o Hankin osud. Už dávno bola pre Pállayovcov slúžkou len pred ostatnými ľuďmi. Cítila sa u nich ako doma, pán Pállay jej bol ako druhý otec.

„Nezabúdajte, pán domáci, že ja som Slovenka, mne sa nemôže nič stať.“

Pán Pállay sa zachmúril a nervózne pomykával pravým plecom ako vždy, keď mu niečo nebolo po vôli.

„Veď hej, hej, nejako som na to pozabudol. Chceš tým povedať, že mne ako Maďarovi by sa mohlo niečo stať, keby som sedel v tom vlaku?“

Nepovedal tú vetu v zlosti, ale mala dojem, že až teraz pochopil, čo sa vlastne deje. Včera po večeri pán Pállay nešiel s priateľmi do vinárne tak ako každú sobotu, ale zostal doma, zavrel za sebou dvere pracovne a pre ostatných obyvateľov krásneho, veľkého prešporského bytu prestal existovať.

Pracoval, niečo s veľkým nasadením písal.

Podobne intenzívne robieval vždy, keď sa pripravoval na súdne pojednávanie, ktorého výsledkom si nebol vopred istý. Vtedy prestal vnímať svet okolo seba, a kým nemal istotu, že urobil pre svojho klienta všetko, čoho bol v danom momente schopný, tak nevyšiel z pracovne. Mal tam dokonca aj pohovku, na ktorej si počas podobných pracovných večerov niekedy zdriemol, čo privádzalo pani Pállayovú do stavu šialenstva.

Už bez známky nervozity sa Hanka pozerala na jemne zasnežené polia cez malé okienko železničného vagóna, ktorý sa akýmsi zázrakom oslobodil od povinnosti prevážať stovky zdravých vojakov smerom na front a po čase tých istých vojakov zranených späť. Cez okno videla, ako sa krajina márne snaží tenkým snehovým popraškom zamaskovať pred zrakmi narušiteľov, uzimených nedeľných cestujúcich, všetky pozostatky doznievajúcej jesene.

Domov sa vracajúci vojaci, pred ktorými ju pán Pállay zvlášť dôrazne vystríhal, sedeli naďalej pokojne. Napriek zjavnej opitosti sa vôbec nesprávali podozrivo. Deti dokonca zaspali.

Musím zahnať čierne myšlienky, zatiaľ ide všetko veľmi dobre. Znovu sa uisťovala a rozmýšľala, či sa jej podarí ešte dnes večer vrátiť do Prešporka.

Vždy to tak robila. Raz za dva týždne cestovala domov, prežila s rodičmi a so sestrami celý deň a vlakom o piatej sa vracala k Pállayovcom.

Nevidela dôvod, prečo by túto nedeľu mala zostať v Prešporku. Najmä keď si spomenula na mamine slová spred mesiaca: vtedy jej so slzami v očiach vyčítala, že dvakrát neprišla domov – v čase, keď sa starala o zraneného Sándora.

„Či ti je cudzia rodina prednejšia ako my? Či sa tam nemá kto o toho chudáka postarať, keď by si na pár hodín odišla za svojím otcom, mamou, sestrami? Či nerobíš pre nich aj tak dosť?“

Spomenula si na tie dni a týždne, čo presedela pri Sándorovej posteli, keď sa pozerala na jeho nehybnú hruď a on nejavil takmer žiadne známky života. Vtedy sa nahýnala nad jeho tvár, prikladala mu k ústam zrkadielko a tak sa uisťovala, že žije.

Nevidela ho od minulej nedele, keď bol poslednýkrát doma na obede. Potom sa vrátil k vojakom, slúžil niekde pri Devínskej Novej Vsi. Dobrovoľne sa prihlásil späť. Počula, ako otcovi, ktorý sa ho snažil presvedčiť, aby sa tam v takom stave nevracal, odhodlane a nekompromisne povedal:

„Musím sa vrátiť. Nemôžem tu v našom byte len čakať, ako to celé dopadne.“

Pani Pállayová reagovala veľmi ostro, čím zaskočila nielen Hanku, ale aj svojho muža a najviac syna.

„Neurobil si pre svoju vlasť už dosť? Veď si skoro umrel! Tvoj brat je mŕtvy! Ušiel si smrti o vlások! Teraz, keď je už po vojne, teraz sa tam chceš vrátiť?“

Keď prišla správa o smrti Lajosa, ich druhého syna, pani Pállayová sa úplne zrútila. Sándor vtedy ležal s ťažkými zraneniami niekde blízko frontu, jeho otec sa snažil zistiť, kde presne.

Hanka Lajosa trochu spoznala počas niekoľkých dní, keď bol doma na krátkej dovolenke. Bol od nej o tri roky starší a už po tých pár rozhovoroch, ktoré spolu viedli, si dobre rozumeli. Aj ju správa o jeho smrti zasiahla, ale pani Pállayová, tá chodila v čiernom celý deň hore-dolu po byte, nedokázala sa na nič sústrediť. Nikdy neplakala na verejnosti ani pred ňou, ani pred manželom, celé dni zostávala v dobrovoľnom väzení vo svojej izbe. Prestala sa s nimi rozprávať, o cudzích ľuďoch ani nehovoriac.

Jediné, čo ju dokázalo na pár hodín znovu privolať do reálneho sveta, bola potreba starať sa o Sándora, keď ho pán Pállay zraneného priviezol domov, ale keď videla, ako zručne si pri všetkom, čo bolo treba robiť, počína Hanka, opäť sa utiahla do svojho temného a uboleného sveta.

Pán Pállay nakoniec zistil, že Sándor leží v poľnej nemocnici niekde vo Vojvodine. Hneď ako dočítal list od Sándorovho priateľa z detstva, ktorý ležal zhodou okolností v tej istej nemocnici, rozhodol sa, že ho vyhľadá. Za každú cenu.

Dodnes o tom z nejakého dôvodu nechcel hovoriť, ale z jeho kusých poznámok pochopila, že keď sa dozvedel, kde Sándor leží, dostal sa osobnými vlakmi cez Budapešť až do Vojvodiny.

Po dvoch dňoch našiel tú pravú nemocnicu.

Takmer ho nespoznal, taký bol vychudnutý. Doktor mu povedal, že prežil dvojitý priestrel pľúc a z hlavy mu vybrali granátovú črepinu. A čo bolo najhoršie, dostal zápal pľúc a v nemocnici nemali potrebné lieky. Pán Pállay sa rozhodol, že syna dopraví domov, lebo v tých podmienkach by určite umrel, ale ak prežije tú cestu, v Prešporku bude mať aspoň akú-takú nádej.

Ako dlhoročný advokát a člen prešporskej mestskej rady vybavil synovo prepustenie z armády ľahko, mal náležité známosti a vplyv. Keď podpísal, že sa celý prevoz udeje na jeho náklady a že nebude brať armádu na zodpovednosť, ak to dopadne zle, tak syna pustili.

V mestečku, ktorého meno si ani nepamätá, chodil od domu k domu a hľadal informácie o tom, ako sa môže dostať na nejakú loď, ktorá pôjde hore Dunajom. Vedel, že cesta po vode bude trvať dlhšie, ale bude to pre jeho syna jednoduchšie, ako drgáľať sa vlakmi.

Po hodinách prehovárania a podplatení niekoľkých ľudí sa mu napokon podarilo dostať na nákladný parník, ktorý sa plavil do Viedne po ďalšie zásoby a zbrane pre c. a k. armádu. V provizórnych podmienkach sa po týždni plavby dostali do Prešporka.

Sándor zázračne prežil.

Vonku sa ešte viac rozsnežilo.

Niekoľkí ľudia sa začali hniezdiť a pripravovať na vystúpenie z vlaku, ktorý sa cez návaly studeného vzduchu pomaly predieral k jej rodnému mestu. Vzduch už dávno uznal prevahu mnohotonového kolosu, geniálneho ľudského diela, ktoré si v priestore robí, čo sa mu zachce. Ale toto ešte nie sú Malacky. Ešte jednu zastávku.

Hanka sa už tešila, že o pár minút konečne vystúpi a zvíta sa s otcom. Predstavovala si, ako otec práve v tej chvíli vstáva zo svojho miesta vo františkánskom kostole, ako núti štyroch veriacich spoluobčanov po svojej pravici vytočiť nohy nabok alebo nejakým iným, viac či menej krkolomným spôsobom mu uvoľniť cestu, aby mohol vyjsť do uličky, ako s úsmevom na tvári očami zdraví všetkých farníkov, sústredene počúvajúcich farárovo kázanie o hriešnej podstate ľudskej duše, ako sa pri východe z kostola ešte otočí, prežehná, pohľadom nájde svoju ženu a potom odíde preč.

Zbytočne mu zakaždým hovorila, že si nemusí robiť starosti, že ona rada počká tých pár minút na stanici alebo prejde ku kostolu. Určite nemusí odchádzať uprostred kázne, nech len vydrží, kým sa skončí nedeľná bohoslužba. Najmä keď dobre vie, ako mame ubližujú všetky tie vyčítavé a opovržlivé pohľady zbožných žien, ktorými ju s neskrývanou rozkošou častujú všetky naraz ako na povel. Mama sa vtedy vždy cíti ako obnažená žena s rukami zviazanými za chrbtom a s telom potretým medom v tesnej blízkosti osích hniezd, do krvi doštípaná bezbranná a ponížená žena.

„Nevyrieknuté výčitky a poznámky druhých ľudí, Hanka moja, často ublížia viac ako dýka vrazená spredu priamo do srdca,“ sťažovala sa jej mama aj ostatný raz, keď opäť márne vyčítala otcovi jeho správanie. „Otec si nikdy nedá povedať!“ dodala.

Hanka sa vtedy cítila previnilo, lebo otec argumentoval tým, že to robí preto, lebo nechce prísť ani o jedinú minútu času, ktorý môže stráviť s dcérou. Podľa jeho názoru má dcéra prednosť pred bohoslužbou; koniec koncov, on si Boha uctieva každý deň z úprimného srdca a vie, že Boh ho určite nezatratí len preto, že chce byť čím skôr so svojou dcérou.

„Ale čo povedia ľudia, na to nemyslíš?“ zlomene mu odporovala mama. „Tebe sa ľahko kašle na ľudí, lebo sa ťa každý bojí, ale čo ja, na mne sa potom všetci vŕšia, do mňa zapárajú, podpichujú ma. Ja musím s nimi každý deň nejako vyjsť, ja sa nemôžem pred nimi schovávať! Nemôžeš to spraviť kvôli mne? Čo by ti to urobilo, keby si aspoň raz bral ohľad aj na mňa?“

Otec sa pri podobných rečiach zvyčajne tváril, že nepočuje.

Vlak sa blížil k Malackám. Ešte chvíľu a vystúpi. Matka s deťmi cestovala ešte ďalej, dievčatá spali, jedno z jednej strany, druhé z druhej, hlávky mali schované pod jej pazuchami. Ani sa jej nechcelo veriť, že ešte pred polhodinou lietali po vagóne ako splašené a svojím krikom dávali dospelým to, čo im v dnešnej dobe vie dať málokto – odstup od všetkého toho trápenia, ktoré väčšina z nich zažíva, lebo kým sa deti dokážu hrať, nie je nič také zlé, ako sa na prvý pohľad javí.

Pozapínala si kabát, ktorý jej požičala pani Pállayová, keď ju dnes ráno videla, ako chce odísť do tej zimy, čo nemilosrdne vtrhla už aj do prešporských ulíc. Mama nebude nadšená, keď to uvidí, ale teraz jej bolo jedno, čo si pomyslí mama, hlavne, že jej bolo teplo. Zlatá pani Pállayová!

Napoly ochrnutý vlak sa z posledných síl dovliekol na stanicu v Malackách. Hanka otvorila dvere a spokojná vystúpila na perón.

Na stanici sa opakovalo všetko to, čo zažila v Prešporku, ale v opačnom poradí. Len maďarských vojakov vystriedali českí. Kládli jej skoro rovnaké otázky ako Maďari, ako sa volá, kam ide, prečo prišla do Malaciek. Keď vyslovila svoje meno, jeden z vojakov spozornel, už mala pocit, že jej niečo povie, ale potom sa zháčil. Požiadali ju, aby šla s nimi.

Odviedli ju do kancelárie vnútri železničnej stanice, kde sedel český dôstojník, určite veliteľ všetkých vojakov, a začal sa jej vypytovať na každý detail, na každú maličkosť, ktorú si pamätala z mesta. Snažila sa pravdivo odpovedať na všetky otázky, na ktoré poznala odpoveď. Hovorila o tom, že v meste narastajú obavy z toho, čo bude, že tam nikto nechce veriť, že Prešporok bude patriť do Československa. Pravda, o tom, koľko je v meste vojakov, ako sú organizovaní a vyzbrojení, nemala ani potuchy. Povedala im, čo vedela, zdržali ju takmer štvrťhodinu.

Keď vyšla z kancelárie, pochopila, že vlak ďalej nepôjde. Pani s dvomi malými dievčatami stála pred stanicou a zjavne nevedela, čo má teraz robiť. Hanka sa otočila a vrátila sa do miestnosti, kde ju pred chvíľou vypočúval český dôstojník. Opýtala sa ho, kedy pôjde vlak ďalej, lebo by chcela pomôcť jednej panej s malými deťmi. Veliteľ ju ubezpečil, že vlak bude pokračovať v ceste hneď, ako to bude len trochu možné, ale nateraz to nejde, lebo maďarskí rušňovodiči odmietli viesť lokomotívu, a kým tento problém nevyriešia, bude vlak stáť v stanici.

Pristavila sa pri panej s deťmi a povedala jej, čo sa práve dozvedela.

„Kam ste vlastne cestovali?“ spýtala sa napokon.

Obe dievčatká sa schovávali za mamin zadok, boli zatiaľ viac unudené a rozospaté ako prestrašené. Do omrzenia sa vypytovali, kedy pôjdu ďalej.

„Do Kútov. Boli sme celý týždeň v Prešporku u mojich rodičov a teraz sa vraciame domov. Manžel je doktor.“

„Čo vám to, preboha, napadlo, nevideli ste, čo sa dialo na stanici?“ povedala Hanka vyčítavo, ale hneď tie spontánne slová oľutovala, lebo pani sa rozplakala. A o pár sekúnd ju nasledovali obe deti.

„Myslela som, že to nie je až také zlé, verila som, že aspoň tam sa ešte dostaneme!“ vzlykala mladá žena, ktorá už sama mnoho ráz prekliala chvíľu, keď sa rozhodla cestovať.

„Ja idem teraz domov, niekde by ma tu mal čakať otec. O hodinu sa vrátim, a ak by ste tu ešte stále boli a vlak by sa nemal v dohľadnom čase pohnúť, zoberiem vás k nám. Môžete u nás aj prenocovať.“

Panej sa očividne uľavilo. Pobrala sa spolu s deťmi do čakárne.

Už počas výsluchu jej bolo divné, kde je otec, veď vlak už dávno stál v stanici. Keby ju bol čakal, už by ju našiel, veď stačilo, aby sa opýtal niekoho na stanici. Všetci videli, ako ju vojaci viedli do budovy.

Tušila, že sa muselo stať niečo vážne. Znepokojenie sa postupne premenilo na panický strach. Zmätene pobehovala pred stanicou. Nič. Po otcovi nebolo ani stopy. Upokojovala sa, nadávala si, že si zbytočne robí starosti. Rozhodla sa ísť pešo domov, cesta viedla okolo kostola. Rodičia tam určite budú, možno zabudli, že má prísť, aspoň ich prekvapí, všetko sa vysvetlí. Cestou však stretávala ľudí, ktorí sa už z kostola vracali. Boli nejakí čudní, ponáhľali sa, čo nebývalo v nedeľné dopoludnia zvykom. Práve naopak, väčšinou si vtedy spokojne vykračovali, pristavovali sa jeden pri druhom, rozprávali sa o tom, čo všetko sa za týždeň stalo. Dnes sa nikto s nikým nerozprával. Dokonca sa jej zdalo, že niektorí prešli na druhú stranu ulice, keď ju uvideli. Zdravila ich, nedbajúc na úsečné odpovede. Až jedna matkina veľmi dobrá priateľka sa pri nej pristavila a s vážnou tvárou jej povedala:

„Je mi veľmi ľúto, dieťa moje, čo sa stalo tvojmu otcovi.“

„A čo sa mu stalo, teraz som prišla, nič neviem,“ odpovedala preľaknuto a s napätím čakala na každé ďalšie slovo.

„Včera ho do krvi zbili.“

Pani sa po týchto slovách ticho rozplakala. Zmätene sa obzerala, jej muž ju neustále ťahal za ruku preč. Vzoprela sa mu, naklonila sa k nej a zašepkala:

„Ponáhľaj sa domov! A dávaj si veľký pozor, všade sa ešte potulujú divní ľudia. My sme sa odvážili do kostola len takto, viacerí pokope. Ešte dobre, že prišli tí Česi. Prepáč, ale už ideme, aby sme dobehli ostatných a šťastne sa dostali domov.“

Posledné slová už takmer nepočula, rozbehla sa, prestala vnímať čas a priestor, v ktorom sa pohybovala, i ostatných ľudí. Utekala najkratšou možnou cestou priamo domov. Jediné, čo ju zaujímalo, bolo čím skôr zistiť, čo je s otcom. Nevšimla si troch chlapov, ktorí ju začali prenasledovať. Keď ju dobehli, zhodili ju na zem a jeden z nich jej pritláčal koleno na hruď.

Snažila sa vyslobodiť, kričala o pomoc. Nevnímala, koľkokrát ju udreli do tváre ani koľko kopancov dostala, keď sa metala, vytrhávala sa im z rúk. Chvíľami pociťovala až nadľudskú silu, ale proti trom chlapom nemala žiadnu šancu. Jeden z nich zlostne kričal:

„Ja ju poznám, to je dcéra toho maďaróna a pána z veľkostatku, toho, čo včera dostal bitku. Slúži u nejakých Maďarov v Prešporku. Tak čo, teraz sú ti už Slováci dobrí?!“ Držal ju za plece a nemilosrdne ju znovu udrel do tváre. „Určite sa tam kurvíš, sviňa jedna!“

Rozvzlykala sa, začala znovu kričať o pomoc. Pýtala sa ich, čo od nej chcú, prečo jej nedajú pokoj. Dvaja chlapi ju chytili pod pazuchy, zapchávali jej ústa a ťahali ju smerom k domom na konci ulice. Keď uvidela dvoch mešťanov, ktorí kráčali z horného konca ulice, začala sa metať ešte viac v nádeji, že sa jej zastanú, snažila sa vyslobodiť zo zovretia, prosebne otáčala hlavu k prichádzajúcim a stále kričala o pomoc. Ale od nich sa jej nedočkala. Tvárili sa, že sa ich to netýka.

Pochopila, že chlapi ju vlečú k domu s veľkou drevenou bránou. Keď už boli takmer pri nej, spoza domu na konci ulici sa objavili dvaja vojaci na koňoch. Chlap, čo ju držal, ju náhle pustil, takže spadla na zem. Vytiahol pištoľ a namieril ju na prichádzajúcich vojakov. Ozvali sa výstrely, chlap s pištoľou vykríkol a zvalil sa vedľa nej, zvyšní dvaja násilníci sa rozbehli popri domoch smerom von z mesta. Jeden jazdec sa ich pustil prenasledovať, druhý priklusal bližšie, zoskočil z koňa a razantne udrel zraneného chlapa pažbou do hlavy práve vtedy, keď sa načahoval za pištoľou, ktorá mu vypadla z ruky. Chlap vykríkol a znovu sa zvalil na zem, už nejavil ďalšie známky odporu.

Zamdlela.

Neskôr, keď sa v spomienkach vracala k tejto udalosti, mala pocit, akoby to celé bola scéna z filmu, ktorý videla v niektoré nedeľné odpoludnie v Prešporku. Vo filmoch to tak býva, že smelý hrdina v poslednej chvíli zachráni nevinnú obeť zlovôle zlomyseľného zloducha, ktorá potom odpadne a preberie sa až v jeho náručí v idylickom prostredí čarovného paláca alebo rozkvitnutej záhrady.

Keď otvorila oči, tak na rozdiel od filmovej hrdinky ležala stále na studenej zemi, ale pocit, že sa jej sníva, ju neopustil.

Nad jej hlavou sa skláňal a všemožne sa ju snažil priviesť k životu jej starší brat Michal!

„Chvalabohu, že sa už preberáš. Čo ti to, preboha, napadlo, ísť domov sama? Nevieš, čo sa tu teraz deje?“

Pomohol jej vstať, zároveň ju silno objal. Spamätala sa a najsilnejším hlasom, aký bola zo seba v tej situácii schopná dostať, sa spýtala:

„Čo je s otcom? Michal, čo je s otcom?“

„Je v poriadku. Včera ho dobili, ale je v poriadku. Má narazené rebrá a rozbitú hlavu, ale dostane sa z toho.“

Medzitým sa vrátil druhý vojak, pred sebou viedol tých dvoch násilníkov s rukami nad hlavou.

Z okolitých domov sa postupne vynárali obyvatelia. Zopár chlapov sa dokonca odvážilo prísť až k nim. Hanka počula, ako Michal žiada jedného z nich, aby mohla počkať u nich v dome dovtedy, kým sa nevráti. Museli totiž odviesť tých troch gaunerov do dočasného väzenia pri železničnej stanici.

Odviedli ju do prednej izby domu.

Zbehla sa celá rodina vrátane starých rodičov a detí, postupne poprichádzali aj susedia z okolitých domov. Väčšinu ľudí v miestnosti poznala len z videnia, niekoľkých aj po mene. Nemala chuť sa s nimi rozprávať, lebo stále bola rozrušená; uvedomila si do dôsledkov, čo by sa jej stalo, keby sa neobjavil Michal. A títo všetci milo sa tváriaci ľudia boli možno v oknách a mlčky sa prizerali, ako ju vlečú, bijú. Podobne ako tí dvaja, čo prešli okolo, keď ju ťahali, keď na nich volala o pomoc, ani títo ľudia nepomohli, aj keď mohli.

Gazdiná jej začala núkať jedlo. Zdvorilo poďakovala, sadla si na drevenú lavicu pri stole, oprela sa o studenú stenu a hľadela len tak, cez tých ľudí, čo si posadali okolo stola, na krucifix oproti a bez toho, aby to celé kontrolovala, začala potichu odriekať Otčenáš.

Až vtedy nadobudla pocit, že je opäť sama sebou. Pripadalo jej to tak, že od chvíle, ako jej matkina priateľka povedala, že jej otec je dobitý, až do tohto momentu, kým sama seba nepočula, ako sa modlí, nebola úplne pri zmysloch.

„Povedzte mi, prosím, čo sa stalo môjmu otcovi, čo sa tu vlastne deje,“ povedala prosebne, adresujúc to všetkým tváram naraz – napočudovanie všetky naraz aj prehovorili. Vodopád slov a emócií sa na ňu valil zo všetkých úst, to, čo jedny začali, druhé dopovedali, celé vypovedané vety jej splývali do jedného nového celku ako rôznofarebné stužky, ktoré prepletajú dievčence pred Veľkou nocou v snahe popliesť hlavu čo najviac mládencom.

Pod náporom všetkých tých slov mala znovu pocit, že stráca vedomie – to asi z tých úderov do hlavy, ktoré schytala od útočníkov. Z ničoho nič sa začala triasť od strachu, že sa čochvíľa utopí v prívale slov a myšlienok, ktoré sa na ňu liali. Akoby si všetci potrebovali do úplného dna vyprázdniť mozgy od neželaných slov, len hovorili a hovorili. Napriek výpadkom pozornosti pochopila, že sa chcú vyrozprávať z pocitu viny, každý sa svojím spôsobom ospravedlňoval za to, že pred chvíľou nebol vonku, že bol na výsosť zaneprázdnený; to, že sa deje niečo zlé, zistili, až keď zazneli prvé výstrely. Vtedy už vybehli von. A nech im len verí, že každý z nich by jej určite pomohol, keby vedel, že je až v takom veľkom nebezpečenstve.

Z rečí ľudí v dome a z neskoršieho Michalovho rozprávania si postupne vytvorila predstavu o tom, čo sa vlastne včera stalo. Všetko sa to začalo už v piatok večer, keď sa po meste rozkríklo, že sa blížia Česi a s Maďarmi je amen. Nikto nevedel presne, kto a kedy začal vykrikovať protimaďarské heslá, komu prvému napadlo, že všetkých Maďarov, ale aj Židov treba vyhnať z mesta. Na uliciach sa začali zhromažďovať skupinky ľudí, ktorí boli zvedaví, čo sa deje. Žandári sa ich snažili upokojiť, naliehali na nich, aby sa rozišli do svojich domovov, ale masa sa natoľko rozrástla, že sa radšej stiahli.

Tváre okolo nej donekonečna opakovali, že prví Maďari opustili svoje domy hneď v sobotu ráno. Odchádzali najmä tí, ktorí sa báli hnevu rozvášnených ľudí a mali na to aj nejaký dôvod. Cestou na stanicu museli prejsť okolo rozhorčeného davu, no vtedy sa to ešte obišlo bez vážnejších incidentov. Zhromaždení ľudia na nich len kričali oplzlé slová, ale fyzicky ich nikto nenapadol.

Situácia sa začala vyostrovať tesne pred večerom, keď rozvášnený dav vyraboval prvé dva opustené domy. Vtedy už bolo jasné, že vývoj udalostí sa všetkým vymkol z rúk. Uhorské orgány v meste boli bezmocné a nečinné, ich príslušníci sa viac starali o záchranu svojho majetku a holého života ako o potlačenie nepokojov v uliciach, a iné orgány, ktoré by boli schopné urobiť poriadok, neexistovali.

Jedna z tvárí vysvetľovala, že v krčme pri kostole sa už okolo obeda stretlo niekoľko slovenských národovcov, medzi nimi aj Hankin otec, ktorí sa následne pokúsili prehovoriť k ľuďom a dostať situáciu pod kontrolu. Ale bol to márny pokus. Hlavné slovo pri určovaní správania davu mali už rôzni podozriví ľudia, ktorých nikto poriadne nepoznal, dezertéri a demobilizovaní, domov sa vracajúci vojaci. K nim sa pridali niektorí miestni obyvatelia, ktorí zaslepení nenávisťou a najmä vidinou rýchleho obohatenia sa slepo nasledovali samozvaných vodcov.

Väčšina ostatných poriadnych ľudí sa stiahla do svojich domovov. Nechceli mať s tým, čo sa deje vonku, nič spoločné. Veď nech to dopadne akokoľvek, oni sa do ničoho nestarali, čo by im kto mohol neskôr vyčítať? Ženy, muži, starci, všetci zalezení v kútoch svojich domov vášnivo rozoberali situáciu a predpovedali, ako sa to celé skončí. Najviac sa prikláňali k názoru, že každú chvíľu prídu maďarskí vojaci a všetkých týchto ľudí pozatvárajú, tých banditov, čo vykrádali domy, tých určite, ale zle dopadnú aj všetci tí, čo sa tešili zo vzniku Československa, o ktorom vlastne nikto nič nevie. Nik neveril, že Maďari sa len tak vzdajú – čo proti nim zmôžu Česi, nehovoriac už o Slovákoch?

Maďari sa kruto pomstia!

Len jej otec si nedal pokoj. Presviedčali ho, nech sa do ničoho nemieša, že to celé nejako dopadne, že teraz je najdôležitejšie prežiť toto besnenie bez ujmy na zdraví a na majetku. Česi sú už neďaleko, budú tu čochvíľa. Treba sa im pripraviť na ich príchod, oni si s tými ľuďmi rýchlo poradia, nastolia poriadok. Čechom sa bude ľahšie orientovať, keď im ľudia znalí miestnych pomerov v prvých momentoch pomôžu oddeľovať zrno od pliev. Až vtedy príde ich čas, čas, keď budú môcť byť naozaj užitoční.

Ale jej tvrdohlavý otec chodil od domu k domu, prehováral chlapov, aby šli s ním a postavili sa tým ohlúpnutým ľuďom na odpor. Vysvetľoval im, že to, čo sa deje, nie je zákonné, že sa to určite nebude páčiť ani Čechom, keď prídu, a tieto udalosti sa určite budú vyšetrovať. Keby ľudia demonštrovali a prejavovali svoj hnev voči Maďarom bez toho, aby ich fyzicky napádali a rabovali ich domy, tak proti tomu nič nemá, naopak, myslí si, že po tom všetkom, čo si Slováci vytrpeli, by im pár minút strachu neuškodilo. Ale nesmie sa lúpiť, nesmú sa bezbranní ľudia ohrozovať na živote a na majetku; nie všetci Maďari sú zlí, nie všetci robili Slovákom zle. Neustále opakoval, čo všetko urobil Pálffy pre toto mesto, a presviedčal ich, že si teraz nezaslúži, aby ho tí fanatici prepadli a vykradli. Na jeho statkoch predsa väčšina z nich našla prácu, vďaka nemu mohli ich deti chodiť do slovenskej školy, aj keď inde na Slovensku to tak nebolo. Či sú takí slepí, že nerozoznajú, že to, čo sa deje vonku, je zlé, nesprávne, protizákonné?

Koniec ukážky

Pavol Boroš

Tri brehy Dunaja

Prvé vydanie

Zodpovedný redaktor Jaroslav Hochel

Editorka Zuzana Šeršeňová

Produkcia Dana Klimová

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

ISBN 978-80-556-1092-4

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

Prvá časť

Hanka

Druhá časť

Tretia časť

Tiráž