Jane Austen

Juvenílie

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

Translation © Beáta Mihalkovičová 2013

Translation of Poems © Ildikó Drugová 2013

ISBN 978-80-556-0815-0

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Prvý diel

Frederic a Elfrida

Prvá kapitola

Elfridin strýko bol Fredericov otec, čo znamená, že Elfrida a Frederic boli prvostupňovou sesternicou a bratrancom z otcovej strany.

Keďže sa obaja narodili v ten istý deň a dostali tú istú výchovu, niet sa čo čudovať, že si boli blízki a jeden k druhému sa správali o čosi vrúcnejšie než len zdvorilo ako k ostatným. Úprimne sa ľúbili, no pevne sa rozhodli, že nikdy neporušia hranice taktu a svoju lásku nedajú najavo ani tomu druhému, ani nikomu inému.

Obaja boli nesmierne krásni a tak veľmi sa podobali, že ich nevedel rozlíšiť každý. Ba aj ich najbližší ich mohli rozoznať len podľa tvaru tváre, farby očí, dĺžky nosa a rozdielnej farby pleti.

Elfrida mala dôvernú priateľku, ktorej počas jej návštevy u tety napísala toto:

Slečne Drummondovej

Drahá Charlotte,

bola by som Ti veľmi zaviazaná, keby si mi, kým budeš u pani Williamsonovej, kúpila nový a moderný klobúk, ktorý by sa hodil k pleti Tvojej

E. Falknorovej

Charlotte, ktorá sa vďaka svojej povahe vždy snažila všetkým vyhovieť, sa vrátila domov a priateľke priniesla žiadaný klobúk, takže príbeh sa pre všetky zúčastnené strany skončil veľmi uspokojivo.

Po návrate do Crankhumdunberry, malebnej dedinky, v ktorej bol Charlottin otec rektorom, ju Frederic a Elfrida nadšene privítali, pritisli si ju jeden po druhom na hruď, ponúkli jej, že sa spolu vyberú na prechádzku k topoľovému hájiku, ktorý sa popri fare tiahol k sviežemu trávniku pokrytému rôznymi druhmi pestrofarebných kvetov a ovlažovanému zurčiacim potôčikom, vytekajúcim podzemným riečiskom z údolia Tempé.

V hájiku nestrávili ešte ani deväť hodín, keď ich náhle príjemne prekvapil ľúbezný hlas trilkujúci nasledujúcu pieseň:

Ten chlapec bol do mňa zaľúbený,

to som si domyslela sama.

Odkedy je však mimo scény,

bojím sa, že mi iba klamal.

Len čo spev doznel, na zákrute zazreli dve slečny, zavesené do seba, no tie, hneď ako ich zbadali, odbočili na iný chodník a zmizli im z očí.

Druhá kapitola

Elfrida so spoločníkmi však na ne hľadeli dosť dlho na to, aby pochopili, že nejde ani o dve slečny Greenové, ani o pani Jacksonovú a jej dcéru. Neubránili sa preto výkrikom prekvapenia nad tým, že ich tu stretli, až si napokon spomenuli, že nedávno sa do domu neďaleko lesíka prisťahovala nová rodina. Utekali domov, aby nemárnili čas a čo najskôr sa zoznámili s takými milými a vzácnymi dievčatami, ktoré celkom oprávnene priradili k spomínanej rodine.

Ako si predsavzali, ešte v ten večer sa vybrali na zdvorilostnú návštevu k pani Fitzroyovej a jej dvom dcéram. Voviedli ich do peknej obliekarne, ovenčenej girlandami umelých kvetov, kde im do očí udreli pútavý exteriér a nádherný zovňajšok Jezalindy, staršej slečny, ale keď už tam sedeli celú večnosť, duchaplnosť a šarm, ktoré vyžarovali z veľkolepého vyjadrovania ľúbeznej Rebeccy, ich natoľko oslnili, že všetci naraz vyskočili a jednohlasne zvolali:

„Drahá, preľúbezná a očarujúca slečna, navzdory vášmu odpudzujúcemu škúleniu, mastným vlasom a hrbu na chrbte, ktoré sú hrôzostrašnejšie, než nám predstavivosť dokáže vymaľovať a pero opísať, nemôžeme sa ubrániť tomu, aby sme nevyjadrili nadšený obdiv nad mimoriadnymi kvalitami vašej mysle, ktorá bohato odčiní akýkoľvek hnus, čo v ničnetušiacom hosťovi na prvý pohľad vzbudíte!“

„Pri svojom opise výnimočných vlastností indického a anglického mušelínu ste prejavili také hlboké cítenie a tak odôvodnene ste vyzdvihli ten indický, až ste v nás vzbudili úctu, akú dokážeme venovať iba náležitej myšlienke, a verte nám, takmer by sa dalo povedať, že cítime to isté.“

Potom sa ľúbeznej a z miery vyvedenej Rebecce hlboko poklonili, vyšli z izby a bežali domov.

Od toho dňa sa rodiny Fitzroyovcov, Drummondovcov a Falknorovcov natoľko zblížili, až ich každodenné stretnutia nadobudli taký spád, že by sa bez zábran navzájom povyhadzovali z okna pri tom najjemnejšom popude.

V priebehu tohto šťastného harmonického obdobia staršia slečna Fitzroyová ušla s kočišom a ľúbeznú Rebeccu požiadal o ruku kapitán Roger z Buckingamshiru.*

Ich sobáš však pani Fitzroyová neschvaľovala, pretože mladí vraj boli v chúlostivom veku, Rebecca mala iba tridsaťšesť a kapitán Roger sotva prekročil šesťdesiattri. Ale aby svoje odmietnutie trochu zmiernila, dohodli sa, že chvíľu počkajú, kým budú o hodne starší.

Tretia kapitola

Medzitým Fredericovi rodičia požiadali Elfridiných rodičov o jej ruku pre svojho syna, s čím tí nadšene súhlasili, všetci si dali ušiť svadobné šaty a už nezostávalo nič iné, len určiť deň svadby.

Do spanilej Charlotte teta vytrvalo dobiedzala, aby k nej opäť prišla na návštevu. Rozhodla sa, že jej pozvanie prijme, pobrala sa teda k pani Fitzroyovej rozlúčiť sa s ľúbeznou Rebeccou. Našla ju uprostred rozličných náplastí, púdrov, pomád a líčidiel, ktorými sa márne pokúšala zakryť prirodzenú ohyzdnosť svojej tváre.

„Idem sa s tebou rozlúčiť, milá Rebecca, na dva týždne odchádzam k tete. Ver mi, toto odlúčenie je pre mňa bolestné, ale je rovnako nutné ako drina, ktorej sa práve venuješ.“

„No, aby som povedala pravdu, drahá,“ odvetila Rebecca, „nedávno mi zišlo na um, a má to istú logiku, že moja pleť rozhodne nezodpovedá ostatným črtám tváre, a preto som si na ňu, ako vidíš, pridala trochu bielej a červenej farby, čo by som inak pri žiadnej inej príležitosti neurobila, lebo pretvárku zo srdca neznášam.“

Charlotte dokonale pochopila, čo má priateľka na mysli, a bola príliš dobrosrdečná a úslužná na to, aby jej odmietla zložiť kompliment, keďže vedela, že si to želá, takže sa napokon rozišli ako tie najlepšie priateľky na svete.

S ťažkým srdcom a uslzenými očami nastúpila do pekného voza, ktorý ju odvážal od priateľov a z domova, ale natoľko ju premohol smútok, že jej ani na um nezišlo, že sa k nim môže opäť vrátiť za zvláštnych a celkom odlišných okolností.

Len čo vošli do Londýna, ktorý bol miestom príbytku pani Williamsonovej, postilión, nesmierne hlúpy, začal bez jediného náznaku hanby či výčitiek svedomia dokola vyhlasovať, že mu nikto nikdy nepovedal, do ktorej časti mesta má zamieriť, a teda to ani náhodou netuší.

Charlotte, ako sme už predtým povedali, sa od prírody zo všetkých síl snažila všetkým vyhovieť, mimoriadne zhovievavo a dobrosrdečne mu oznámila, že ju má zaviezť na Portland Place, čo potom aj vykonal, a Charlotte sa onedlho šťastlivo ocitla v objatí milovanej tety.

Sotva sa ako zvyčajne vo vrúcnom nadšení obe usadili do jedného kresla, rozleteli sa dvere a vošiel obstarožný džentlmen so sinavou tvárou v starom ružovom kabáte, sčasti zámerne a sčasti v slabej chvíli sa zastavil pri spanilej Charlotte, dojímavo jej vyznal lásku a úpenlivo ju prosil, aby sa nad ním zľutovala a vzala si ho.

Keďže Charlotte nebola schopná vohnať niekoho do zúfalstva, pristala, že sa stane jeho ženou, na čo ten džentlmen vyšiel z izby a zavládol pokoj.

Ticho však trvalo iba chvíľu, lebo keď sa dvere otvorili po druhýkrát, dostavil sa mladý a pekný džentlmen v novom modrom kabáte a požiadal spanilú Charlotte o dovolenie, aby jej mohol vyznať lásku.

V zjave tohto druhého muža sa zračilo čosi, čím si u Charlotte získal prednosť pred tým prvým, nedokázala si to síce vysvetliť, ale bolo to tak.

V zhode s touto skutočnosťou a tiež vrodenou snahou urobiť každého šťastným, sľúbila mu, že sa hneď na druhé ráno stane jeho ženou. Pán sa pobral a dve dámy sa pustili do večere: mladého zajačika, páru jarabíc, trojice bažantov a tucta holubov.

Štvrtá kapitola

Až na druhé ráno si Charlotte spomenula, že sa zasnúbila s dvoma mužmi naraz, a len čo si to uvedomila, ťarcha vlastnej hlúposti na ňu zaúčinkovala tak mocne, až sa rozhodla spáchať ešte väčší hriech a napokon sa hodila do hlbokého potoka, čo tiekol cez park jej tety v Portland Place.

Prúd ju odniesol až ku Crankhumdunberry, kde ju vytiahli a pochovali, a na náhrobok jej Frederic, Elfrida a Rebecca zostavili tento epitaf:

Na tomto mieste spí svoj večný spánok

dievča, ktoré sa chcelo vydať za dvoch.

Potom svoju peknú tvár a telo ako víla

na Portland Place v potoku smutná utopila.

Tie milé riadky, v rovnakej miere patetické i vznešené, u okoloidúcich zakaždým vyvolali príval sĺz, a ak sa im to nepodarilo u teba, čitateľ, nie si ani hodný toho, aby si ich vôbec prečítal.

Len čo Frederic a Elfrida preukázali svojej zosnulej priateľke poslednú smutnú službu, spoločne s kapitánom Rogerom a Rebeccou sa vrátili k pani Fitzroyovej, hodili sa jej k nohám a takto naliehavo ju prosili:

„Madam, keď ľúbezný kapitán Roger po prvýkrát požiadal o ruku spanilú Rebeccu, námietky proti ich zväzku ste mali iba vy, a to pre chúlostivý vek oboch zúčastnených. Takáto výhovorka už dnes neobstojí, odkedy sa na vás kapitán po prvý raz obrátil, zahynulo sedem dní spolu s drahou Charlotte. Pristaňte teda na ich sobáš a ako odmenu dostanete túto voňavú fľaštičku, čo držím v pravej ruke, bude iba vaša, navždy, nikdy si ju od vás nevypýtam späť. Ale ak im do troch dní nedovolíte zosobášiť sa, táto dýka, ktorú držím v ľavej ruke, sa omočí v krvi, ktorá vám prúdi v srdci. Vravte teda a rozhodnite o ich či svojom osude.“

Takáto nežná a vľúdna reč sa nemohla minúť účinku. Dostalo sa jej nasledujúcej odpovede:

„Moji drahí mladí priatelia, argumenty, ktoré uvádzate, sú oprávnené a príliš výrečné, aby som im odolala. Rebecca, do troch dní spojíš svoju ruku s kapitánovou.“

Jej slová, keďže sotva mohli počuť čosi uspokojivejšie, vyvolali všeobecné nadšenie a na všetkých stranách opäť zavládol mier. Kapitán Roger poprosil Rebeccu, aby ich poctila piesňou, a tá, aby im vyhovela, najprv ich upozornila, že má hroznú nádchu, a potom zaspievala:

Corydon* kúpil na jarmoku

červenú stužku svojej Bess.

Hneď sa ňou prikrášlila trochu

a vyzerala veľmi feš.

Piata kapitola

Do troch dní boli kapitán Roger a Rebecca svoji a okamžite po sobáši sa na svojom voze odobrali do kapitánovho sídla v Buckinghamshire.

Elfridini rodičia si síce veľmi želali vydať ju za Frederica, skôr ako sa pominú, no dobre vedeli, ako jej precitlivená duša ťažko znáša hoci aj ten najmenší nátlak, a správne usúdili, že keby trvali na tom, aby určila deň svojej svadby, išlo by o príliš silný tlak. Radšej na ňu preto nenaliehali.

Ubehli týždne a mesiace a nepokročili ani o krok, svadobné šaty vyšli z módy, až napokon kapitán Roger s manželkou zavítali k matke na návštevu a predstavili jej svoju krásnu osemnásťročnú dcéru.

Elfrida, ktorá medzitým zistila, že jej starí známi príliš zostarli a ošpatneli na to, aby jej ešte boli milí, sa potešila zvesti, že k nim príde také pekné dievča ako Eleanor, a rozhodla sa, že sa s ňou spriatelí.

No čoskoro pochopila, že radosť, ktorú si od nového priateľstva s Eleanor sľubovala, sa nedostaví, lebo tá sa k nej na veľké poníženie správala len o čosi lepšie než k hocijakej inej starej žene, a navyše si s hrôzou všimla, že Frederic zahorel k dcére ľúbeznej Rebeccy hlbokými citmi.

V okamihu, ako v nej skrslo podozrenie, že sa Frederic do Eleanor zaľúbil, vyrútila sa na neho vskutku heroickým výstupom a vyhlásila, že sa chce vydávať hneď zajtra.

Keby sa v podobnej chúlostivej situácii ocitol muž, ktorý neoplýval toľkou osobnou odvahou ako Frederic, takáto reč by ho asi zabila, no Frederic sa ani trochu nevyplašil a statočne odvetil:

„Madam Elfrida, ty sa môžeš vydávať zajtra, ale ja sa ženiť nemôžem.“

To bolo na Elfridinu citlivú konštitúciu priveľa. Omdlela a vzápätí ju postihla séria častého upadania do mdlôb, pri ktorých si nikdy nedala dosť času, aby sa vystrábila z jedného záchvatu, a okamžite odpadla znovu.

A hoci sa Frederic v nebezpečenstve života či slobody dokázal zachovať rovnako odvážne i neokrôchane, inak mal srdce mäkké ako maslo, a len čo sa dopočul, v akom ohrození sa Elfrida nachádza, bežal za ňou, a keďže ju práve našiel v lepšom stave, než očakával, navždy sa s ňou oženil.

Jack a Alice

Ctenému pánovi Francisovi Williamovi Austenovi,* nižšiemu dôstojníkovi na palube lode jeho veličenstva Perseverance, úctivo venuje ponížená služobníčka autorka

Prvá kapitola

Jedného dňa mal pán Johnson 53 rokov, o dvanásť mesiacov neskôr už 54, a to ho tak potešilo, až sa rozhodol, že na nasledujúce narodeniny usporiada pre deti a priateľov karneval. A tak v deň, keď dovŕšil päťdesiatpäť rokov, rozoslal po celom okolí pozvánky. V tom kúte sveta však nemal veľa známych, keďže celé susedstvo Pammydiddle tvorili iba lady Williamsová, pán a pani Jonesovci, Charles Adams a tri slečny Simpsonové, ktoré sa na karneval dostavili.

Skôr než sa pustím do rozprávania o tom večere, bude azda vhodné, aby som svojmu čitateľovi opísala zúčastnené osoby a predstavila mu ich charaktery.

Obaja, pán i pani Jonesovci, boli pozoruhodne vysokí a veľmi energickí, no na druhej strane dobrosrdeční a slušní ľudia. Charles Adams patril k milým, vzdelaným a očarujúcim mladým mužom a žiaril toľkou oslnivou krásou, že mu mohli pozrieť do tváre iba orly.*

Slečna Simpsonová pútala zjavom, spôsobmi i povahou, jej jedinou chybou bola nekonečná ctižiadosť. Jej mladšiu sestru Sukey ovládali závisť, hnev a zlomyseľnosť. Mala nízku, tučnú postavu a pôsobila veľmi nevľúdne. Cecilia, najmladšia, oplývala dokonalou krásou, príliš však afektovala, aby sa niekomu páčila.

V lady Williamsovej sa stretli všetky prednosti. Išlo o vdovu s pekným dedičstvom a so zvyškami veľmi pôvabnej tváre. Na jednej strane dobrotivú a úprimnú, na druhej šľachetnú a srdečnú, pobožnú a dobrú, no zároveň zbožnú a milú, elegantnú a príjemnú, ale tiež uhladenú a veľmi vtipnú.

Johnsonovci patrili k rodinám prekypujúcim láskou, a hoci trochu lipli na fľaške a kockách, mali aj množstvo dobrých vlastností.

Takáto spoločnosť sa zišla v elegantnom prijímacom salóne v Johnson Courte a vynikala v nej najmä najpozoruhodnejšia ženská maska – Sultánova favoritka. Medzi mužskými maskami všetci obdivovali Slnko. Lúče, ktoré mu sršali z očí, pripomínali skutočný zdroj slnečného svetla, len sa mu ani zďaleka nevyrovnali. Boli také silné, že sa k nim nik neodvážil priblížiť ani na pol míle, čím si teda zabezpečil tú najlepšiu časť miestnosti pre seba. Jej rozmery neprekročili tri štvrtiny míle na dĺžku a pol míle na šírku. Džentlmen však nakoniec pochopil, že jeho prudké svetlo zhromaždenému davu prekáža a núti ho tiesniť sa v jednom kúte sály. Sklopil teda oči, vďaka čomu prítomní zistili, že je to Charles Adams vo svojom jednoduchom zelenom kabáte a vôbec nie je zamaskovaný.

Len čo úžas trochu opadol, pozornosť spoločnosti upútali Domino* a Domina, ktorí k nej mimoriadne náhlivo pristúpili. Obaja boli veľmi vysokí, ale inak pôsobili dojmom, že majú aj veľa dobrých vlastností. „Toto,“ ozval sa duchaplný Charles, „toto sú pán a pani Jonesovci.“ A veru to boli oni.

Nikto neuhádol, kto je Sultánova favoritka! Až keď sa napokon obrátila ku krásnej Flóre, v strojenej póze spočívajúcej na pohovke, a povedala: „Ach, Cecilia, keby som len naozaj mohla byť to, čo predstavujem,“ neslabnúci génius Charlesa Adamsa prišiel na to, že ide o elegantnú, no ctižiadostivú Caroline Simpsonovú, a v osobe, ktorú oslovila, okamžite správne spoznal jej milú, no afektovanú sestru Ceciliu.

Potom sa spoločnosť priblížila ku kartovému stolíku, kde sedeli traja Dominovia, každý s fľašou v ruke a hlboko pohrúžený do hry, no dáma v maske Cnosti rýchlymi krokmi ušla zo šokujúcej scény, zatiaľ čo objemnejšia žena preoblečená za Závisť si jeden po druhom sadla na čelo všetkých troch hráčov. Charles Adams opäť prejavil svoju bystrosť, pohotovo zistil, že hráči sú traja Johnsonovci, Závisť je Sukey Simpsonová a Cnosť lady Williamsová.

Vtedy si všetci zložili masky, pobrali sa do inej izby a pustili sa do príjemnej a dobre organizovanej zábavy, po ktorej tí traja Johnsonovci rezko poodsúvali fľaše a všetkých, nevynímajúc Cnosť, na mol opitých odviezli domov.

Druhá kapitola

Maškarný ples poskytol obyvateľom Pammydiddle dostatok námetov na konverzáciu na nasledujúce tri mesiace, no žiadnu postavu nepreberali tak horlivo ako Charlesa Adamsa. Jeho nezvyčajný zjav, lúče, čo mu sršali z očí, jeho bystrý úsudok, ba celkový dojem z jeho osobnosti ovládli srdcia toľkých mladých dám, že zo šiestich prítomných na karnevale iba päť ostalo nepodmanených. Tou nešťastnou šiestou, ktorej srdce nedokázalo odolať jeho šarmu, bola Alice Johnsonová. A hoci sa čitateľom môže zdať zvláštne, že toľko predností a výnimočnosti, akými Charles oplýval, zvíťazilo iba nad ňou, je potrebné dať im na vedomie, že slečny Simpsonové pred ním ochránila mocná sila ctižiadostivosti, závisti a samoľúbosti.

Carolinine nádeje sa upínali k manželovi s titulom, zatiaľ čo v Sukey mohli jeho kvality vyvolať skôr závisť než lásku, a Cecilia bola tak hlboko zahľadená do seba, že sa jej sotva páčil niekto iný. A pokiaľ išlo o lady Williamsovú a pani Jonesovú, tá prvá mala priveľa rozumu, aby sa zaľúbila do muža oveľa mladšieho od nej, a tá druhá, hoci bola privysoká a príliš energická, priveľmi ľúbila svojho manžela, aby na niečo také vôbec pomyslela.

Ale aj napriek veľkému úsiliu, akým sa slečna Johnsonová pokúšala zistiť, či k nej Charles Adams niečo cíti, si jeho chladné a ľahostajné srdce uchovalo svoju vrodenú slobodu. Ku všetkým sa správal zdvorilo, no priazňou nikoho osobitne nevyznačoval, naďalej zostal tým milým, živým, no necitlivým Charlesom Adamsom.

Raz večer sa Alice, od vína už akosi pod parou, čo u nej nebolo nič nezvyčajné, rozhodla, že uľaví svojej domotanej hlave a láskou ubolenému srdcu, a vybrala sa porozprávať s inteligentnou lady Williamsovou.

Zastihla jej milosť doma, čo sa stávalo pravidelne, lebo lady nerada chodievala von a podobne ako sir Charles Grandison* sa odmietala zapierať, ak bola doma, pretože túto modernú metódu odpravenia nevítaných hostí považovala len za o čosi horšiu než vyslovenú bigamiu.

Navzdory vínu, čo Alice predtým popila, bola neobyčajne duchom neprítomná, nedokázala myslieť na nič iné, len na Charlesa Adamsa, ani hovoriť o ničom inom, len o ňom, a priznala sa k tomu skrátka tak otvorene, že lady Williamsová hneď pochopila, akou neopätovanou láskou k nemu zahorela, a to v nej vzbudilo toľkú ľútosť a súcit, že jej takto odpovedala:

„Je mi nadovšetko jasné, moja drahá slečna Johnsonová, že vaše srdce nebolo schopné odolať fascinujúcemu šarmu toho mladého muža, a zo srdca mi vás je ľúto. Ide o prvú lásku?“

„Áno.“

„To ma mrzí ešte väčšmi. Sama som smutným príkladom toho zúfalstva, čo vo všeobecnosti sprevádza prvú lásku, a rozhodla som sa, že sa podobnému nešťastiu v budúcnosti vyhnem. Želala by som si, aby ani pre vás nebolo neskoro zariadiť sa tak isto, ak nemáte dosť síl, moja drahá, uchrániť sa pred veľkým nebezpečenstvom. Druhá láska máva iba zriedkakedy vážne následky, proti nej teda ani ja nič nenamietam. Uchráňte sa pred prvou láskou a nebudete sa musieť báť tej druhej.“

„Spomenuli ste, madam, že ste trpeli nešťastím, ktorému mi láskavo želáte, aby som sa vyhla. Preukážete mi tú česť a vyrozprávate mi svoje príhody a skúsenosti?“

„Rada, miláčik.“

Tretia kapitola

„Môj otec bol veľmi bohatý džentlmen z Berkshire,* ja a zopár ďalších jeho jediné deti. Mala som len šesť, keď som nanešťastie prišla o matku, a keďže som bola veľmi drobná a malá, otec mi namiesto toho, aby ma poslal do školy, zabezpečil veľmi šikovnú guvernantku, ktorá mala dozerať na moje vzdelávanie doma. Bratov podľa veku umiestnil do správnych škôl a sestry, všetky mladšie než ja, zostali doma v starostlivosti opatrovateľky.

Slečna Dickinsová bola úžasná guvernantka. Napravila ma na cestu cnosti, pod jej dohľadom som sa stávala zo dňa na deň milšou a dnes už by som bola azda dokonalou, keby sa mi moja učiteľka nevytrhla z rúk, sotva som dosiahla sedemnásť. Na jej posledné slová nikdy nezabudnem: ‚Dobrú noc, moja drahá Kitty.‘ Viac som ju nevidela,“ pokračovala lady Williamsová a utrela si oči. „V tú noc ušla s jedným lokajom.

Nasledujúci rok ma istá otcova vzdialená príbuzná pozvala na zimu do mesta.* Pani Watkinsová bola pravá dáma s majetkom a rodinou. Všetci ju považovali za peknú ženu, ale mne sa nikdy nevidela veľmi pekná. Mala príliš vysoké čelo, primalé očká a priveľa farby v tvári.“

„A to je ako možné?“ prerušila ju slečna Johnsonová a očervenela od hnevu. „Myslíte si, že niekto môže mať priveľa farby v tvári?“

„Veru áno, a poviem vám prečo, moja drahá Alice. Ak niečia farba pleti obsahuje priveľa červenej, podľa mňa jej to dodáva príliš červený výzor.“

„Ale, drahá lady, môže mať niekto príliš červený výzor?“

„Pravdaže, moja drahá slečna Johnsonová, a poviem vám prečo. Ak má niekto príliš červený výzor, nevyzerá to tak dobre, ako keby bol o čosi bledší.“

„Prosím, madam, rozprávajte ďalej.“

„Nuž, ako som už povedala, táto lady ma pozvala, aby som s ňou strávila niekoľko týždňov v meste. Veľa mužov ju považovalo za peknú, ale podľa mňa mala privysoké čelo, primalé očká a priveľa farby v tvári.“

„V tomto, ako som už povedala, sa vaša milosť istotne mýli. Pani Watkinsová nemohla mať priveľa farby v tvári, lebo to nemôže mať nikto.“

„Prepáčte, zlatko, ak s vami v tejto veci nesúhlasím. Aby som sa vyjadrila jasne, mám o tom takúto predstavu: ak má žena na lícach príliš sýtu červenú farbu, musí mať priveľa farby v tvári.“

„Ale, madam, popieram, že je možné, aby mal hocikto príliš sýtu červenú farbu na lícach.“

„Akože nie, zlatko, ak majú priveľa farby?“

Slečnu Johnsonovú prešla trpezlivosť, možno o to skôr, že sa lady Williamsová stále tvárila neprekonateľne chladne. Musíme však pamätať na to, že jej milosť mala oproti Alice obrovskú výhodu, nebola totiž opitá, pretože keby ju zohrievalo víno a rozpaľovala vášeň, nedokázala by kontrolovať svoje správanie.

Táto debata Alice nakoniec natoľko rozohnila, až ju od samotných slov takmer uchytilo, no vtedy našťastie vošiel pán Johnson a s istými ťažkosťami ju prinútil rozlúčiť sa s lady Williamsovou, pani Watkinsovou a jej červenými lícami.

Štvrtá kapitola

Čitatelia sa možno nazdávajú, že po takejto hádke sa dôverné vzťahy medzi Johnsonovcami a lady Williamsovou prerušili, ale v tom sa mýlia, pretože jej milosť mala priveľa rozumu, aby ju nahnevalo správanie, ktoré podľa nej prirodzene spôsobila opitosť, a Alice si tak úprimne vážila lady Williamsovú a tak veľmi jej chutilo jej bordeaux, až jej bola ochotná urobiť hocijaký ústupok.

Pár dní po ich zmierení sa lady Williamsová zastavila u Johnsonovcov a pozvala slečnu Johnsonovú na prechádzku k citrusovému háju, ktorý sa rozkladal medzi jej prasacími chlievmi a konským napájadlom Charlesa Adamsa. Alice si uvedomovala, že jej lady Williamsová preukazuje láskavosť, keď ju pozýva tým smerom, a mimoriadne ju potešila vyhliadka, že uvidí Charlesovo napájadlo, a tak s nadšením privolila. Ešte sa nedostali ďaleko od domu, už ju lady Williamsová vyrušila z radostných úvah nad nastávajúcim šťastím.

„Zatiaľ som sa vystríhala, moja drahá Alice, dorozprávať príbeh svojho života, pretože som vám nechcela pripomínať okamih, na ktorý, keďže vo vás zanechal skôr trpkú spomienku než nadšenie, bude lepšie zabudnúť.“

Alice sa už začala červenať a otvárala ústa, no jej milosť si všimla, že ju to rozladilo, a pokračovala:

„Obávam sa, moja drahá, že som vás práve urazila. Verte mi, nechcem vás znepokojovať pripomínaním toho, čo sa už nedá zmeniť. Keď to všetko uvážim, nemyslím si, že by ste sa previnili väčšmi než iní ľudia, lebo keď je človek naložený v liehu, nie je zodpovedný za to, čo robí.“

„Madam, toto sa nedá vydržať! Trvám na tom...“

„Nerozčuľujte sa nad tým, moja drahá. Ubezpečujem vás, že už som vám odpustila všetko, čo sa tejto veci týka. Naozaj, nehnevala som sa ani vtedy, lebo som jasne videla, že ste boli opitá takmer na mol. Vedela som, že nemôžete za to, že hovoríte také hlúposti. Ale vidím, že vás privádzam do rozpakov, takže zmením tému a už si o tom viac neželám hovoriť, pamätajte, na všetko som zabudla. Dopoviem teda svoj príbeh, ale trvám na tom, že sa vyhnem opisovaniu pani Watkinsovej, iba by to vyvolalo staré prieky a vy ste ju predsa nikdy nevideli, pre vás to nemôže mať žiadny význam, či mala privysoké čelo a primalé očká, alebo dokonca priveľa farby v tvári.“

„Zase! Lady Williamsová, toto je už priveľa...“

Chúďa Alice táto pripomienka starej historky tak rozzúrila, že veru neviem, čo by sa bolo ďalej stalo, keby ich pozornosť neupútalo čosi iné. Pod citrónovníkom sa bolestivo skrúcala pôvabná mladá žena, čo si nemohli nevšimnúť. Zabudli na hádku, vľúdne k nej pristúpili a nežne ju oslovili:

„Milá víla, zdá sa, že vás sužuje niečo, čoho vás s potešením zbavíme, ak nám prezradíte, o čo ide. Preukážete nám tú poctu a podelíte sa s nami o vaše príhody a skúsenosti?“

„Rada, milé dámy, ak si láskavo sadnete.“

Usadili sa vedľa nej a ona začala rozprávať.

Piata kapitola

„Pochádzam zo severného Walesu a môj otec tam patrí k tým najchýrnejším krajčírom. Keďže má početnú rodinu, ľahko sa dal sestrou mojej matky, vdovou s dobrým zabezpečením a krčmou v susednej dedine od nás, prehovoriť, že si ma vezme a na vlastné náklady vychová. A tak som posledných osem rokov svojho života bývala u nej, po ten čas mi poskytovala prvotriednych učiteľov, ktorí mi vštepili všetky vedomosti, ktoré sa od človeka môjho pohlavia a postavenia vyžadujú. Pod ich vedením som sa učila tanec, hru na klavíri, kreslenie i rôzne jazyky, čím som sa stala vzdelanejšou než hocijaká iná krajčírska dcéra vo Walese. Sotva by ste našli šťastnejšiu osobu než ja, až na posledného pol roka... ale najprv by som vám mala povedať, že najväčší statok v našom okolí patrí Charlesovi Adamsovi, majiteľovi tehlového domu, ktorý vidíte tamto.“

„Charlesovi Adamsovi!“ zvolala Alice v úžase. „Poznáte sa s Charlesom Adamsom?“

„Na moje nešťastie, madam, áno. Prišiel do nášho kraja asi pred pol rokom, aby si vyzdvihol výnosy zo statku, ktorý som spomínala. Vtedy som ho videla po prvýkrát. Keďže sa zdá, madam, že sa s ním poznáte, nemusím vám hovoriť, aký je očarujúci. Neodolala som jeho príťažlivosti...“

„Ach, kto by odolal,“ zhlboka si povzdychla Alice.

„Moja teta sa veľmi dôverne pozná s jeho kuchárkou a na moju prosbu sa rozhodla, že sa cez svoju priateľku nejako pokúsi vyzvedieť, či je nejaká nádej, že by opätoval moje city. Preto sa raz večer vybrala k pani Susan na čaj, a tá jej medzi rečou prezradila, aké má dobré miesto a dobrého pána, na čo jej moja teta začala šikovne nadbiehať, až Susan po chvíli priznala, že sa jej pán podľa nej nikdy neožení, lebo jej vraj často opakoval, že ,jeho žena, nech je to hocikto, musí mať krásu, pôvod, bystrý um, dobré vlastnosti a peniaze‘. Veľakrát som mu, vravela, dohovárala a snažila sa presvedčiť ho, že sa s takou dámou sotvakedy stretne, ale moje slová naňho neúčinkujú a stále sa pevne pridržiava svojho rozhodnutia. Istotne si viete, dámy, predstaviť, ako ma to zronilo, lebo som sa bála, že hoci mám mladosť, krásu, bystrý um i dobré vlastnosti a hoci možno zdedím dom a živnosť svojej tety, on si môže pomyslieť, že sa mu nevyrovnám postavením a nie som ho hodna.

Aj tak som sa však rozhodla, že odvážne pritlačím, a napísala som mu veľmi milý list a nežne som mu ponúkla svoju ruku a srdce. Nato som dostala rozhorčené a kategorické odmietnutie, ale pomyslela som si, že to je skôr odraz jeho skromnosti než niečoho iného, a znovu som naňho naliehala. Ale on už na žiadny môj list neodpovedal a onedlho odišiel z nášho kraja. Len čo som sa dozvedela o jeho odchode, napísala som mu, že mu sama preukážem tú česť a navštívim ho tu, v Pammydiddle, na čo mi neodpovedal, čo som si vysvetlila tak, že kto mlčí, ten svedčí, odcestovala som z Walesu a ani som to tete neoznámila, a po otravnej ceste som dnes ráno dorazila sem. Spýtala som sa na jeho dom a napravili ma cez tento les do tamtoho domu, čo vidíte. Srdce sa mi zalialo očakávaným šťastím, že ho znovu zazriem, vošla som do lesa a kráčala po ňom ďalej, keď ma zrazu čosi potiahlo za nohu, pozrela som sa a zistila, že som sa chytila do jednej z oceľových pascí, ktoré džentlmeni kladú na svojich pozemkoch.“

„Ó, ako dobre, že sme sa s vami stretli,“ zvolala lady Williamsová, „inak by sme mohli dopadnúť ako vy...“

„Naozaj máte šťastie, dámy, že som šla krátko pred vami. Vykríkla som, ako si iste viete predstaviť, až mi hory vrátili ozvenu a až ku mne prišiel jeden z tých neľudských naničhodných sluhov a oslobodil ma z toho hrozného väzenia, no až po tom, čo mi to úplne zlomilo nohu.“

Šiesta kapitola

Po tomto smutnom príhovore sa láskavé oči lady Williamsovej zaliali slzami a Alice rozcítene vykríkla:

„Ach, krutý Charles! Láme srdcia a nohy všetkým vílam!“

Vtedy ju lady Williamsová prerušila a poznamenala, že mladej dáme treba bezodkladne ošetriť nohu. Prezrela si zlomeninu a okamžite začala veľmi zručne konať, čo bolo tým prekvapujúcejšie, že niečo také ešte nikdy nerobila. Lucy sa zdvihla zo zeme a zistila, že môže bez väčších ťažkostí chodiť, a na naliehavú prosbu jej milosti ich odprevadila do jej domu.

Lucina dokonalá postava, krásna tvár a elegantné vystupovanie si natoľko získali Alicino srdce, že keď sa lúčili, a to sa nestalo skôr než po večeri, ubezpečila ju, že okrem otca, bratov, strýkov, tiet, bratrancov a ostatných príbuzných, lady Williamsovej, Charlesa Adamsa a zopár blízkych priateľov ju má najradšej na svete.

Takéto lichotivé vyhlásenie by zaiste osobu, ktorej bolo adresované, mimoriadne potešilo, keby si nebola jasne všimla, že spanilá Alice si hojne dopriala červeného vína lady Williamsovej.

Jej milosť, veľmi vnímavá žena, z Lucinho inteligentného výrazu tváre bystro vyčítala, na čo myslí, a len čo sa slečna Johnsonová odobrala, oslovila ju:

„Keď sa s mojou Alice väčšmi zblížite, Lucy, pochopíte, že to drahé stvorenie pije trochu priveľa, lebo sa to stáva denne. Má množstvo zriedkavých a očarujúcich predností, ale triezvosť medzi ne nepatrí. Celá rodina sú opilci. Mrzí ma, že musím povedať aj to, že som sa v živote nestretla s troma takými náruživými hráčmi, akými sú oni, najmä Alice. Ale inak je to očarujúce dievča. Sotva sa na svete nájde niekto milší, veru som ju už videla takú rozpálenú! Ale je to milá mladá žena. Som si istá, že sa vám bude páčiť. Ani nepoznám nikoho takého milého. Ó, keby ste ju boli minule videli! Ako sa rozohnila! A nad takou pletkou! Naozaj je to to najľúbeznejšie dievča na svete! Vždy ju budem mať rada!“

„Podľa vašich slov, vaša milosť, má veľa dobrých vlastností,“ odvetila Lucy.

„Ó, tisícku!“ odpovedala lady Williamsová. „Hoci ja môžem byť zaujatá a láska k nej ma zaslepuje tak, že nevidím jej skutočné chyby.“

Koniec ukážky

JANE AUSTEN

JUVENÍLIE

Z anglického originálu Jane Austen: Catharine and Other Writings, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Oxford University Press, v Oxforde v roku 2009 preložila Beáta Mihalkovičová. Verše preložila a prebásnila Ildikó Drugová.

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava.

Zodpovedná redaktorka Jarmila Samcová

Editorka Darina Zaicová

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač KASICO, a. s., Bratislava

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0815-0

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

Prvý diel

Frederic a Elfrida

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola

Jack a Alice

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola

Šiesta kapitola

Siedma kapitola

Ôsma kapitola

Edgar a Emma

Krásna Cassandra

Amelia Websterová

Návšteva

Záhada

Prídavky

Druhý diel

Láska a priateľstvo

Zámok Lesley

Dejiny Anglicka

Zbierka listov

Fragmenty

Tretí diel

Tiráž