Daniel H. Pink

KDY

Věda a umění dokonalého načasování

Copyright © 2018 by Daniel H. Pink

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Riverhead Books, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Podle anglického originálu When: The Scientific Secrets of Perfect Timing vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2018. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Libuše Mohelská

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Gabriela Otteová

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Obálka Peter Adlington, Canongate Books Ltd.

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kdy]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #knihakdy

© Jan Melvil Publishing, 2018

ISBN 978-80-7555-053-8

Čas není to hlavní. Čas je to jediné.

– MILES DAVIS

ÚVOD

ROZHODNUTÍ KAPITÁNA TURNERA

V sobotu 1. května 1915, půl hodiny po poledni, odrazila od mola 54 na manhattanské straně řeky Hudson luxusní zaoceánská loď k plavbě do anglického Liverpoolu. Některým z 1 959 pasažérů a členů posádky na palubě obřího britského parníku se bezpochyby trochu houpal žaludek – i když spíš než vlny za to mohly poryvy doby.

Velká Británie byla ve válce s Německem. Předešlého léta propukla 1. světová válka. Německo nedávno vyhlásilo vody u Britských ostrovů, kterými loď musela proplout, za válečnou zónu. Německé velvyslanectví ve Spojených státech v týdnech před plánovaným vyplutím dokonce dalo v amerických novinách tisknout inzeráty varující potenciální cestující, že ti, kdo vstoupí do těchto vod „na lodích Velké Británie nebo jejích spojenců, tak činí na vlastní riziko“.[1]

Cestu ale zrušilo jen málo pasažérů. Tenhle parník měl koneckonců za sebou přes dvě stě transatlantických plaveb bez nehody. Byla to jedna z největších a nejrychlejších osobních lodí na světě, vybavená bezdrátovým telegrafem a dobře zásobená záchrannými čluny (částečně i díky poučení z potopení Titaniku o tři roky dříve). A možná nejdůležitější bylo, že lodi velel kapitán William Thomas Turner, jeden z nejostřílenějších námořníků své doby, odměřený osmapadesátník, který si vydobyl spoustu poct a vyznamenání a disponoval „postavou bankovního sejfu“.[2]

Loď překonala Atlantský oceán během pěti dnů bez zvláštních událostí. Ale 6. května, kdy se mohutné plavidlo blížilo k pobřeží Irska, dostal Turner zprávu, že oblastí křižují německé ponorky, U-booty. Rychle se z kapitánské paluby přemístil na můstek, aby sledoval obzor a mohl pohotově rozhodovat.

V pátek 7. května ráno, kdy se parník nacházel už jen stovku mil od pobřeží, padla hustá mlha a Turner dal zpomalit z jednadvaceti uzlů na patnáct. Ještě před polednem se však mlha zvedla a Turner už mohl v dálce spatřit pobřežní čáru. Nebe bylo jasné a moře klidné.

Nicméně v jednu hodinu po poledni loď zpozoroval velitel německé ponorky Walther Schwieger, o čemž neměl kapitán nebo posádka ani potuchy. A v příští hodině udělal Turner dvě nevysvětlitelná rozhodnutí. Za prvé, lehce zrychlil na osmnáct uzlů, nerozjel se ale maximální rychlostí jednadvacet uzlů, ačkoli měl rozumnou viditelnost, klidné moře a věděl, že by na něj mohly číhat ponorky. Během cesty pasažéry ujišťoval, že popluje rychle, protože při své maximální rychlosti zaoceánský parník bez potíží ujede jakékoli ponorce. Za druhé, zhruba ve tři čtvrtě na dvě zvolil Turner při výpočtu své polohy metodu dvou náměrů na stejný bod, vyžadující čtyřicet minut času. Přitom měl k dispozici jednodušší techniku, kterou by zvládl za pouhých pět minut. Kvůli náměrům na tentýž bod navíc musel Turner vést loď po přímé dráze a nemohl ji kormidlovat klikatě, což by byl nejlepší způsob, jak se vyhnout U-bootům a uniknout jejich torpédům.

Ve 14:10 zasáhlo pravobok lodi německé torpédo a protrhlo v něm obrovskou díru. Vystřelil gejzír mořské vody a spolu s kusy lodi a roztříštěným vybavením dopadl na palubu. Pár minut nato byla zaplavena jedna kotelna, pak druhá. Zkáza způsobila další výbuch. Turner přepadl přes palubu. Cestující se s jekotem hnali k záchranným člunům. Pak, pouhých osmnáct minut po zásahu, se loď převrátila na bok a začala se potápět.

S pohledem na spoušť, kterou způsobil, zamířil velitel ponorky Schwieger na moře. Potopil Lusitanii.

Při útoku zahynulo bezmála 1 200 lidí, včetně 123 ze 141 Američanů na palubě. Incident vyhrotil průběh první světové války, přepsal pravidla ozbrojených střetů na moři a později pomohl zatáhnout Spojené státy do války. Co přesně se ale toho květnového odpoledne před sto lety stalo, zůstává poněkud zahaleno tajemstvím. Dvojí vyšetřování bezprostředně po útoku nepřineslo uspokojivý výsledek. To první britská oficiální místa zastavila, aby nedošlo k vyzrazení vojenských tajemství. Druhé vedl britský právník John Charles Bigham, známý jako lord Mersey, který vyšetřoval také potopení Titaniku. Vyšetřovací komise zprostila kapitána Turnera i lodní společnost veškerých obvinění. Několik dnů po skončení slyšení se ale lord Mersey případu vzdal a odmítl honorář za své služby se slovy: „Lusitania byla zpropadená, špinavá práce!“[3] Novináři se v minulém století probírali výstřižky ze zpráv a bádali nad deníky cestujících, potápěči se při zkoumání vraku pokoušeli objevit vodítka naznačující, co se skutečně stalo. Spisovatelé a filmaři dál produkují knihy a dokumenty překypující spekulacemi.

Vystavila Británie záměrně Lusitanii nebezpečí, nebo dokonce zosnovala její potopení, aby vtáhla Spojené státy do války? Byla loď, která převážela menší náklad munice, ve skutečnosti využita k utajené přepravě větší dodávky zbraní na podporu britského válečného úsilí? Byl do věci nějak zapojen velitel britských námořních sil, čtyřicátník jménem Winston Churchill? Byl kapitán Turner, jenž útok přežil, jen figurkou ovládanou vlivnějšími muži, byl to „trouba přivolávající katastrofy“, jak ho nazval jeden z přeživších pasažérů? Nebo utrpěl mrtvičku, která oslabila jeho úsudek, jak se domnívali jiní? Byly rozbory a vyšetřování, o nichž dodnes nebyly zveřejněny úplné záznamy, jen mohutné zastírací manévry?[4]

To nikdo s jistotou neví. Více než sto let pátrání, historických analýz i ryzích spekulací nepřineslo konečnou odpověď. Možná ale existuje jednodušší vysvětlení, o kterém nikdo neuvažoval. Možná, viděno čerstvou optikou behaviorální vědy a biologie 21. století, je vysvětlení jedné z nejzávažnějších katastrof v námořní historii méně zlověstné. Možná se kapitán Turner jen několikrát špatně rozhodl. A možná byla jeho rozhodnutí špatná, protože je udělal odpoledne.

Tohle je kniha o načasování. Všichni víme, že s načasováním všechno stojí a padá. Potíž je v tom, že toho moc nevíme o načasování samotném. Život nám přináší nekonečný proud rozhodnutí o tom, „kdy“ – kdy změnit kariéru, sdělit špatnou zprávu, naplánovat kurz, ukončit manželství, jít si zaběhat, naplno se ponořit do nějakého projektu nebo vztahu. Většina těchto rozhodnutí se zrodí z mlhavé bažiny intuice a odhadování. Věříme, že načasování je umění.

Ukážu vám, že načasování je ve skutečnosti věda – rozvíjející se soubor mnohostranných, multidisciplinárních výzkumů, které nabízejí neotřelé postřehy o lidské kondici a užitečné rady, jak pracovat chytřeji a žít lépe. Vydejte se do jakéhokoli knihkupectví nebo knihovny, a nepochybně najdete polici (nebo celý regál) naplněnou knihami o tom, jak dělat různé věci – od získávání přátel a působení na lidi až po ovládnutí jazyka tagalog v dvanácti snadných lekcích.

Podobných příruček je tolik, že si vyžádaly vlastní kategorii: jak na to. Tuhle knihu můžete vnímat jako zcela nový žánr: kdy na to.

V posledních dvou letech jsme spolu se dvěma neohroženými rešeršéry analyzovali přes sedm set studií – z oborů ekonomie a anesteziologie, antropologie a endokrinologie, chronobiologie a sociální psychologie – s cílem odkrýt vědu spojenou s načasováním. Na příštích dvou stech stránkách tyto poznatky využiju ke zkoumání otázek, které se prolínají celým životem, ale leží mimo naši pozornost. Proč tolik záleží na začátcích – na tom, jestli se odpíchneme rychle, nebo zažijeme falešný start? A jak začít znovu, pokud hned ve startovních blocích škobrtneme? Proč nám s dosažením poloviny – projektu, hry, ale i života – někdy dojde dech a jindy v sobě najdeme skrytou sílu? Proč nám konce dodávají energii do spurtu před cílovou čarou, ale také nás inspirují ke zpomalení a hledání smyslu? Jak se synchronizovat v čase s dalšími lidmi – ať už navrhujeme software, nebo zpíváme ve sboru? Proč některé školní rozvrhy ztěžují učení, ale dobře pojatá přestávka naopak žákům pomáhá k lepším výsledkům v testech? Proč nás přemýšlení o minulosti nutí chovat se určitým způsobem a zaměření na budoucnost nás kormidluje jiným směrem? A především, jak můžeme vytvářet organizace, školy a životy, ve kterých se počítá s neviditelnou silou načasování? Tedy instituce, které chápou (abychom parafrázovali Milese Davise), že načasování není to hlavní, ale to jediné?

Tato kniha probírá spoustu teorie a dočtete se v ní o řadě vědeckých studií. Všechny jsou uvedeny v závěrečných poznámkách, takže se do nich můžete ponořit hlouběji (nebo zkontrolovat mou práci). Zároveň je ale praktická. Každou kapitolu uzavírá část, kterou jsem nazval Manuál krotitele času: kolekce nástrojů, cvičení a tipů, které vám pomohou uvést nabyté poznatky do praxe.

Kde tedy začneme?

Při našem zkoumání začneme od samotného času. Při studiu historie času – od prvních slunečních hodin ve starém Egyptě přes první mechanické hodiny v Evropě 16. století až po příchod časových pásem v 19. století – si záhy uvědomíme, že hodně z toho, co pokládáme za „přirozené“ jednotky času, jsou ve skutečnosti ohrádky zkonstruované našimi předky k jeho zkrocení. Sekundy, hodiny i týdny jsou všechno lidské vynálezy. Jedině jejich vyznačením, napsal historik Daniel Boorstin, „se lidstvo osvobodí z cyklické monotónnosti přírody“.[5]

Jedna časová jednotka se ale naší kontrole vymyká a je přímo prototypem Boorstinovy cyklické monotónnosti. Obýváme planetu, která se otáčí okolo své osy stabilní rychlostí a v pravidelném vzorci a vystavuje nás pravidelnému střídání světla a tmy. Každé otočení Země nazýváme den. Den pro nás představuje možná nejdůležitější prostředek k dělení, přizpůsobování a hodnocení času. V první části této knihy se proto při zkoumání načasování zaměříme právě na něj. Co vědci zjistili o denním rytmu? Jak můžeme tyto poznatky využít ke zlepšení své výkonnosti, posílení zdraví a prohloubení spokojenosti? A proč bychom nikdy, jak nám ukázal kapitán Turner, neměli dělat důležitá rozhodnutí odpoledne?

PRVNÍ ČÁST.

DEN

1

SKRYTÝ RYTMUS KAŽDODENNÍHO ŽIVOTA

Co si jen lidé troufají! Co všechno dělají! Co denně dělají a nevědí, co činí.

– WILLIAM SHAKESPEARE,

Mnoho povyku pro nic

Když chcete změřit světový stav emocí, najít prstenec nálady dost velký na to, aby obepnul Zemi, není Twitter nejhorší volba. Účet v této síti má miliarda lidí a každou sekundu přibude zhruba 6 tisíc tweetů.[1] Už samotný objem těchto kratičkých zpráv – co lidé říkají a jak to říkají – vytváří oceán dat, jimiž mohou odborníci na společenské vědy proplouvat a snažit se porozumět lidskému chování.

Před pár lety se sociologové z Cornellovy univerzity Michael Macy a Scott Golder zabývali více než 500 miliony příspěvků, které na Twitter během dvou let přidalo 2,4 milionu uživatelů z 84 zemí. Tuto zásobárnu dat hodlali využít k měření lidských emocí – konkrétně toho, jak se v čase mění „pozitivní afekt“ (emoce jako nadšení, sebedůvěra a pozornost) a „negativní afekt“ (emoce jako vztek, otupělost nebo pocit viny). Vědci samozřejmě nečetli tu půlmiliardu tweetů jeden po druhém. Místo toho jimi nakrmili výkonný, široce používaný počítačový program na analýzu textu s názvem LIWC (Linguistic Inquiry and Word Count), který vyhodnotil emoce vyjádřené v každém slově.

Macy a Golder při tom objevili a ve význačném časopise Science popsali pozoruhodně jednotný vzorec změn afektu podle doby, kdy jsou lidé vzhůru. Pozitivní afekt – jazyk sdělující, že se uživatelé Twitteru cítí aktivní, zapojení do dění a optimističtí – obecně vzrůstal ráno, odpoledne se prudce propadal a brzy večer zas šplhal zpátky. Na tom, zda příspěvky psal obyvatel Severní Ameriky nebo Asie, muslim nebo ateista, černý, bílý nebo hnědý, nezáleželo. „Časový vzorec afektu má v různých kulturách a zeměpisných polohách podobný tvar,“ píší autoři. Důležité nebylo ani to, jestli lidé tweetovali v pondělí, nebo ve čtvrtek. Všechny pracovní dny byly v zásadě stejné. Víkendové výsledky se mírně lišily. Pozitivní afekt byl o sobotách a nedělích obecně o něco vyšší – a ranní vrchol nastával zhruba o dvě hodiny později než v pracovních dnech – celková křivka ale zůstávala stejná.[2] Ať se měřilo ve velké, různorodé zemi, jako jsou Spojené státy, nebo na menším, homogennějším území, jako ve Spojených arabských emirátech, obraz dne se zvláštně podobal. Vypadal takto:

Napříč kontinenty a časovými pásmy probíhala se stejnou předvídatelností jako mořský příliv tatáž denní oscilace – vrchol, propad a obrat zpátky vzhůru. Pod povrchem našeho každodenního života je skrytý vzorec: zásadní, nečekaný a mnohé odhalující.

Pokud chceme pochopit, odkud tenhle vzorec pochází a co znamená, musíme začít u kytky zvané Mimosa pudica, která trůnila na parapetu jedné francouzské pracovny. Majitelem pracovny i květiny byl Jean-Jacques d’Ortous de Mairan, významný astronom 18. století. Začátkem jednoho letního večera roku 1729 seděl u pracovního stolu a věnoval se činnosti, které se oddávají francouzští astronomové 18. století i američtí autoři století jednadvacátého, když před sebou mají důležitý úkol: hleděl z okna. Jak přicházel soumrak, povšiml si de Mairan, že se listy rostliny umístěné na parapetu zavřely. Během dne, kdy oknem pronikalo slunce, byly doširoka otevřené. Tento vzorec – listy rozvinuté za slunečných rán a stahující se, když se snášela tma – podněcoval otázky. Jak rostlina vnímá své okolí? A co by se stalo, kdyby se střídání světla a tmy nějak narušilo?

A tak de Mairan v hnutí mysli, které se mělo stát aktem historicky produktivní prokrastinace, sundal květinu z parapetu, strčil ji do skříně a zavřel dveře, aby k ní nemohlo světlo. Následujícího rána skříň otevřel, aby se na rostlinu podíval, a – mon Dieu! – listy se rozvinuly i v naprosté tmě. Ve zkoumání pokračoval ještě několik týdnů, okna při tom překryl černými závěsy, aby do pracovny nepronikl ani paprsek světla. Vzorec ale přetrvával. Listy mimózy se ráno otevíraly a večer zase zavíraly. Rostlina nereagovala na venkovní světlo. Řídila se vlastními vnitřními hodinami.[3]

Po necelých třech stoletích, která uplynula od de Mairanova objevu, se vědci shodují, že téměř všechno živé – od jednobuněčných organismů ukrytých v rybnících po mnohobuněčné organismy řídící dodávky – má biologické hodiny. Tyto vnitřní časomíry hrají ve správném fungování organismu zásadní roli. Řídí soubor takzvaných cirkadiánních rytmů (z latinského circa [okolo] a diem [den]), které udávají denní takt v životě každého tvora. (Z de Mairanovy mimózy nakonec vykvetl úplně nový vědecký obor zkoumající biologické rytmy, chronobiologie.)

Můj a váš biologický Big Ben tvoří suprachiasmatické jádro (SCN), shluk zhruba 20 tisíc buněk o celkové velikosti zrnka rýže uložený v hypotalamu, v dolní střední části mozku. SCN řídí stoupání a klesání tělesné teploty, reguluje naše hormony a pomáhá nám večer usnout a ráno se probudit. Denní časovač jádra SCN běží o něco déle, než Zemi trvá jedna úplná otáčka – zhruba dvacet čtyři hodin a jedenáct minut.[4] Naše vestavěné hodiny tedy podle společenských vodítek (otevírací doby a jízdní řády) a signálů z okolí (východ a západ slunce) provádějí malé úpravy, jimiž interní a externí cykly víceméně sladí. Tento proces se nazývá synchronizace (entrainment).

V jeho důsledku se lidé obrazně řečeno „otevírají“ a „zavírají“ v pravidelnou denní dobu podobně jako mimóza na de Mairanově parapetu. Tyto vzorce nejsou u všech lidí stejné – tak jako se můj krevní tlak a tep přesně neshoduje s vaším, ba ani s mým vlastním před dvaceti lety nebo naopak za dvacet let ode dneška. Ale v hrubých konturách jsou překvapivě podobné. A tam, kde se nepodobají, se liší předvídatelnými způsoby.

Chronobiologové a další vědci začínali zkoumáním fyziologických funkcí, jako je produkce melatoninu a metabolická odpověď, jejich práce se ale postupně rozšířila i na emoce a chování. Výzkumy odhalují některé překvapivé časově podmíněné vzorce spojené s tím, jak se cítíme a jaký podáváme výkon, což nám může nabídnout vodítka, jak svůj každodenní život přizpůsobit.

VÝKYVY NÁLADY A HOUPÁNÍ CEN AKCIÍ

Ani při svém impozantním objemu nám stovky milionů tweetů nedokážou nabídnout dokonalý vhled do denního rytmu našich duší. K podobným vzorcům, jaké objevili Macy a Golder, sice dospěly i další studie, jež využily Twitter k měření nálady, ale použité médium i metodika mají své limity.[5] Lidé na sociálních sítích často ukazují světu svou ideální tvář, která může maskovat jejich skutečné, možná ne tak ideální pocity. Navíc, výkonné analytické nástroje potřebné k interpretaci takového množství dat ne vždy dokážou rozpoznat ironii, sarkasmus a další jemné ošemetnosti v lidském vyjadřování.

Naštěstí mají behavioristé ke zkoumání našich myšlenek a pocitů i další metody a jedna z nich se k zaznamenávání změn naší nálady hodinu od hodiny obzvlášť hodí. Říká se jí metoda denní rekonstrukce (DRM) a je výtvorem pětice vědců, mezi nimiž nechyběli Daniel Kahneman, nositel Nobelovy ceny za ekonomii, a Alan Krueger, který předsedal radě ekonomických poradců Bílého domu během úřadování Baracka Obamy. U metody DRM rekonstruují účastníci výzkumu uplynulý den – zaznamenávají, co všechno dělali a jak se při tom cítili. Výzkumy metodou DRM například ukázaly, že během libovolného dne jsou lidé obvykle nejméně spokojení během dojíždění do práce a nejspokojenější při muchlování.[6]

V roce 2006 Kahneman, Krueger a jejich tým využili metodu DRM při měření „často přehlížené kvality afektu: jeho rytmičnosti v průběhu dne“. Ve výzkumu žádali přes devět set amerických žen – různých ras, různého věku, příjmů a úrovně vzdělání – aby se zamyslely nad přechozím dnem jako „spojitou sérií scén či epizod ve filmu“, vždy v délce od zhruba 15 minut do dvou hodin. Pak ženy popisovaly, co v každé epizodě dělaly, a volily ze seznamu dvanácti přívlastků charakterizujících jejich pocity v daném okamžiku (spokojená, frustrovaná, užívám si to, rozčilená atd.).

Když se vědci čísly prokousali, našli v nich během dne „jednotný a silný bimodální vzorec“, tj. dva vrcholy. Pozitivní afekt u žen během dopoledne šplhal vzhůru, dokud okolo poledne nedosáhl „optimálního bodu emocí“. Pak se dobrá nálada respondentek prudce propadla a po celé odpoledne se držela nízko, než se počátkem večera opět zlepšila.[7]

Tady jsou třeba grafy pro tři pozitivní emoce – spokojenost, vřelost a radost z dané aktivity. (Svislá osa představuje hodnocení nálady účastnicemi, vyšší čísla znamenají lepší a nižší čísla horší náladu. Vodorovná osa zachycuje denní dobu, od 7:00 do 21:00 hodin.)

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod: Rozhodnutí kapitána Turnera

PRVNÍ ČÁST. DEN

1. Skrytý rytmus každodenního života

DRUHÁ ČÁST. ZAČÁTKY, KONCE A TO MEZI TÍM

TŘETÍ ČÁST. SYNCHRONIZOVÁNÍ A MYŠLENÍ