Volker Mohn

Nacistická kulturní politika v Protektorátu

Koncepce, praxe a reakce české strany

Ukázka z elektronické knihy

Originally published under the title

NS-Kulturpolitik im Protektorat Böhmen und Mähren.

Konzepte, Praktiken, Reaktionen

© Volker Mohn, 2014

Czech edition © PROSTOR, 2018

Translation © Petr Dvořáček, 2018

Cover photo © ČTK (foto)

Photos © ČTK (foto)

ISBN 978-80-7260-372-5

Knihu finančně podpořil Česko-německý fond budoucnosti

The translation of this work was supported by a grant

from the Goethe-Institut which is funded

by the German Ministry of Foreign Affairs

Předmluva k českému vydání

Je mi velkou ctí, že moje studie může být publikována i v češtině. Mám radost především ze skvělé pomoci, jíž se mi dostalo z mnoha stran. Chtěl bych srdečně poděkovat za velkorysou finanční podporu, kterou poskytl Goethe-Institut a Česko-německý fond budoucnosti. Stejně tak bych chtěl poděkovat nakladatelství PROSTOR za zařazení knihy do edičního plánu i za veškerou pomoc a podporu.

Zvlášť srdečně bych chtěl poděkovat překladateli Petru Dvořáčkovi: bez jeho práce by publikace v této podobě nebyla možná.

Volker Mohn, leden 2018

Předmluva

Tato kniha je přepracovaným zněním mé disertace, kterou jsem podal v létě 2011 na Filozofické fakultě Univerzity Heinricha Heineho v Düsseldorfu a v prosinci téhož roku ji obhájil. Vznik této studie byl v neposlední řadě možný i proto, že se mi z mnoha stran dostalo velké podpory.

Ze všeho nejdřív bych chtěl poděkovat svému školiteli prof. dr. dr. h. c. Detlefu Brandesovi, který mě nejenom přivedl k tématu, ale byl mi kdykoli radou i pomocí trpělivě po boku. Můj dík patří také mnoha dalším kolegům a přátelům, kteří mě nejrůznějším způsobem podporovali, od shromažďování materiálu po závěrečné kritické přehlédnutí rukopisu. Četné tipy a jejich rady mi velice pomohly – zejména v okamžicích, kdy jsem během přípravných prací narazil na obtíže a nevěděl, jak dál.

V první řadě musím uvést Tima Fautha, který napsal magisterskou práci na téma nacionálněsocialistické kulturní politiky v Protektorátu a svými odbornými znalostmi mi umožnil dobrý start do studia materiálu. Nezapomenu na mnohá setkání s PD dr. Volkerem Zimmermannem a oběma svými düsseldorfskými „spoludoktorandy“ Thomasem Oellermannem a Marcem Zimmermannem v Praze, od nichž jsem získal pro svou práci cenné podněty. Velkým díkem jsem také zavázán dr. Ines Koeltzschové a Christianu Frederiku Schultzovi, kteří pročetli rozsáhlé pasáže mé práce a poukázali na chyby a možnosti oprav. Velkou ochotu mi pomoci projevil i Peter Richard Pinard, který mě mnohokrát upozornil na důležitý archivní materiál. K dalšímu postupu práce četnými připomínkami přispěli PhDr. Ota Konrád, Ph.D., a jeho tým z katedry německých a rakouských studií (na Fakultě sociálních věd Karlovy univerzity v Praze). Mimořádné podpory se mi kromě toho dostalo v archivech a knihovnách v Praze, Berlíně, Berouně a Duisburgu, kde všude jsem studoval materiál. Na tomto místě chci uvést především Mgr. Vlastu Měštánkovou a její kolegyně z Národního archivu v Praze, kde probíhaly mé rešerše z největší části. Zvlášť bych chtěl vyzvednout také laskavou pomoc Jitky Ludvové z Divadelního ústavu v Praze a Markéty Bahníkové z Muzea českého krasu v Berouně. Moji práci mimořádně usnadnila a urychlila ta okolnost, že jsem si v Národním archivu a v dalších českých archivech směl vyfotografovat potřebné dokumenty.

Chtěl bych na tomto místě také srdečně poděkovat i dceři spisovatele Františka Kožíka, paní Aleně Kožíkové, která moje studium materiálu velmi podporovala a nejednou si našla čas na intenzivní důkladné rozhovory – pozoruhodná pomoc, která jistě není zcela samozřejmá.

Chtěl bych vyslovit dík i prof. dr. Beate Fieselerové a její pracovní skupině z katedry dějin a kultury východní Evropy (na düsseldorfské univerzitě), kde od roku 2011 působím jako vědecký pracovník. Velice mi pomohlo, že mi vedle tamější práce byl poskytnut dostatek prostoru na korektury rukopisu.

Díkem jsem dále zavázán nadaci ZEIT-Stiftung Ebelin und Gerd Bucerius na podporu vědy a výzkumu, umění a kultury, vzdělání a výchovy. Podpořila mě dvouapůlročním promočním stipendiem i velkorysým příspěvkem na tiskové náklady. Velikou pomocí bylo kromě toho stipendium Collegia Bohemica v Ústí nad Labem. Během svého šestiměsíčního pobytu v Ústí jsem měl možnost s prací na této studii podstatným způsobem pokročit; rád vzpomínám na pěkný a zajímavý čas strávený v tomto městě. Za pomoc a trpělivost bych však chtěl také velmi srdečně poděkovat své rodině a zejména své ženě Markétě.

Volker Mohn, Düsseldorf leden 2014

Úvod

„V Protektorátu stejně jako ve všech ostatních německých župách ovládá všední den zákon války. Za nesnáze způsobené válkou je české obyvatelstvo kromě samozřejmého hospodářského rozkvětu odškodňováno příkladnými, dříve nepoznanými sociálními a kulturními opatřeními. Tisk a rozhlas neměly dosud nikdy tolik čtenářů a posluchačů, divadlo a koncerty se nemohly pochlubit tolika návštěvníky jako dnes. Knižní produkce vzrostla oproti roku 1938 o čtvrtinu. Český film dosáhl některými svými výsledky evropské úrovně a možnost mimořádně se rozvinout mělo malířství a výtvarné umění. Vysokou výkonností a klidem, jenž v zemi panuje, dokazují Češi svůj smysl pro politickou realitu.“[1]

Karl Hermann Frank v interview s novinami NSDAP v Říšské župě Sudety Die Zeit, zde citovaném, hovořil o „rozkvětu“ českého kulturního života ve všech oblastech mimořádně optimisticky. Navzdory „nesnázím způsobeným válkou“ byly českému obyvatelstvu právě v kulturní oblasti učiněny podle jeho vyjádření dalekosáhlé ústupky; česká kultura má i nadále celou řadu možností rozvoje, z nichž většinu publikum vděčně přijímá.

Skutečnou situaci v Protektorátu toto prohlášení německého státního ministra pro Čechy a Moravu sice příliš nevystihuje, zato je z něho patrný způsob, jakým chtěly okupační úřady situaci české kultury a „úspěchy“ své politiky prezentovat veřejnosti. Frankův slovník je typický pro německá vyjádření tohoto druhu, i když interview vyšlo teprve v červenci 1944, tedy ve značně pozdní fázi okupace.

Ostatní německé orgány hodnotily situaci v Protektorátu v létě 1944 sice mnohem střízlivěji, ale co se týká možností rozvoje a údajného „období rozkvětu“ české kultury, se i v interních posudcích shodovaly s pohledem státního ministra. Například v souhrnné zprávě několik týdnů po Frankově interview popisovala situaci v Protektorátu v tomto smyslu Bezpečnostní služba SS (Sicherheitsdienst, SD). Drtivá většina Čechů byla podle ní v té době přesvědčena, že „vojenská situace Říše je beznadějná“. Členové a funkcionáři českých organizací se k „novému uspořádání v česko-moravském prostoru“ hlásí už jen proto, „aby se kryli“. Za plánování a realizaci kulturních akcí jsou odpovědni „téměř výlučně […] politicky nespolehliví Češi“. SD však psala také o „téměř neomezené autonomii“, již okupační moc stále ještě poskytuje českému kulturnímu životu. Lze hovořit, jak píše, „přímo o ‚mírovém rozkvětu‘“. Přinejmenším částečně je české publikum přístupné i německým kulturním produkcím: Hlavnímu sektoru SD v Praze (SD-Leitabschnitt Prag) například neušlo, že čeští diváci chodí i na německé filmy – choval naději na „utváření vkusu v německém smyslu“.[2]

Ovšem SD se v situační zprávě zabývala i poznatky německých bezpečnostních orgánů, o kterých se Frank obezřetně nezmínil. Většina českých kulturních akcí má podle ní výrazně nacionální charakter: „Divadelní, hudební a filmoví tvůrci se i nadále považují za reprezentanty české svébytnosti a tak je rovněž chápe česká veřejnost.“ Nepodařilo se ani „v počtu, který by stál za zmínku, prosadit politicky aktivistické a umělecky konstruktivní síly“, a ani v nějakém relevantnějším rozsahu vyvažovat výrazně nacionální český kulturní život příslušnou německou nabídkou. A tak všechny koncerty s díly Bedřicha Smetany a Antonína Dvořáka jsou všeobecně chápány jako „národní programy“, jimiž se „už léta často s politickým ostnem opájí aplaudující masy posluchačů“.[3]

V létě 1944 skutečně ještě existoval poměrně bohatý český kulturní život, ačkoli opatření v souvislosti s „totálním válečným nasazením“ už měla za následek rozsáhlá omezení. Ovšem právě co se teze o „době rozkvětu“ české kultury týče, je třeba obojí hodnocení podrobit kritickému zkoumání. Jaký prostor pro svobodnou tvorbu za okupace skutečně existoval – a jakým způsobem ho umělci a publikum využívali? Do jaké míry pražští kulturní kontroloři vědomě trpěli „české národní“ programy?

Jak Frank, tak SD zdůrazňují v obou pramenech „kulturní autonomii“ Čechů. Ta formálně skutečně existovala – a to od nastolení Protektorátu v březnu 1939. Ve Výnosu Vůdce a říšského kancléře o Protektorátu Čechy a Morava byl Čechům přislíben „autonomní rozvoj národního života“.[4] Otázky české kultury měly tedy i nadále být v kompetenci českých míst. Na první pohled se zdálo, že tomu tak skutečně je. Nicméně o kulturní autonomii nemohlo být řeči: po zřízení paralelní správy na sebe omezení takové autonomie nedala dlouho čekat. Vytvořením Úřadu říšského protektora byla konstituována německá instituce, jež od té chvíle působila paralelně s českými orgány a mohla přímo zasahovat do jejich práce. Ke kompetentním českým institucím, jako bylo ministerstvo školství a národní osvěty, se přidalo Oddělení pro kulturu (IV., kulturněpolitické oddělení) na Úřadu říšského protektora.[5] S ohledem na „kulturní autonomii“ odpovídal tento orgán formálně jen za otázky německé kultury. Ve skutečnosti však jeho aktivita toto vymezení daleko přesahovala a oddělení se zaměřovalo na kontrolu a řízení českého kulturního života. Jak ukáže následující analýza, prostředky k dosažení tohoto cíle byly velice rozmanité a neomezovaly se jen na cenzurní opatření. O svobodném rozvoji české kultury po zřízení Protektorátu nemůže být za této situace jistě řeč. „Slibovaná autonomie byla jen lží a chutnala tím trpčeji, že jsme ji museli přijmout, že jsme se nemohli bránit a že přišla takřka přes noc bez vysvětlení těch, kdo ji podepisovali,“ shrnul německé sliby retrospektivně rok po skončení války například literární vědec Albert Pražák.[6]

Přesto měla pro další vývoj českého kulturního života dalekosáhlé důsledky skutečnost, že zřízení Protektorátu neprobíhalo ještě pod vlivem válečných událostí, že zpočátku byl u různých opatření a personálních rozhodnutí brán ohled na názory zahraničních vlád a německé zájmy se v českomoravském prostoru kromě toho významně lišily od zájmů na jiných okupovaných územích. V popředí německé okupační politiky figurovalo využití českého průmyslu pro německé válečné hospodářství. Existovaly sice radikálnější a ideologické záměry, ty však byly zpočátku do značné míry odsunuty na vedlejší kolej, aby nebyla ohrožena zbrojní výroba a byla zabezpečena konsolidace německé nadvlády. Za tím účelem byly německé orgány především v prvních dvou letech okupace právě v kulturní politice ochotny k ústupkům. Tato omezená kulturní autonomie a zvláštní status Protektorátu činí z tématu kulturní politiky a z reakce českých kulturních tvůrců jeden z ústředních aspektů doby okupace.

Stav výzkumu a vymezení otázky

Práce, které by analyzovaly německou kulturní politiku ve všech jejích odstínech v celém období okupace, dosud chybějí.[7] Nedostatečně byla dosud prozkoumána především reakce českých kulturních pracovníků a role českých úřadů a institucí. První monografie o situaci české kultury za Protektorátu pochází od Jiřího Doležala, jenž však ve své tehdejší pozici disidenta měl jen omezený přístup k archivnímu materiálu a do knihoven.[8] Jedním z nejrozsáhlejších výzkumů kulturní politiky je magisterská práce Tima Fautha, který v ní objasňuje činnost IV. oddělení od roku 1939 do léta 1941. Fauth se do značné míry omezuje na analýzu pramenů v německém jazyce.[9] Rozsáhlou kapitolu věnují kulturnímu a společenskému životu v Protektorátu ve stejnojmenné kapitole svých Velkých dějin zemí Koruny české také Jan Gebhart a Jan Kuklík.[10]

Kromě toho je v této souvislosti třeba uvést četné publikace o jednotlivých oblastech kultury. Platí to především pro protektorátní film, kterému se v posledních letech podrobně věnovalo několik mladých českých historiků. V prvé řadě jmenujme záslužné práce Terezy Dvořákové, Lukáše Kašpara a Petra Bednaříka.[11] Také ve sféře literatury výzkum v minulých letech výrazně pokročil, i když řada otázek zůstává nezodpovězena. V roce 2001 poukázal Peter Becher v jedné stati na nezbytnost „proměřit neznámou půdu“.[12] Od té doby vzniklo několik důležitých prací – zejména literárněvědné přehledy Waltera Schamschuly a Jiřího Holého.[13] K tématu přinesl hned několik dílčích studií sborník vydaný Peterem Becherem a Ingeborg Fiala-Fürstovou Literatura pod hákovým křížem.[14] Deziderata existují i nadále, a to nejenom ohledně českých spisovatelů. Pokud jsou vůbec k dispozici práce o jednotlivých českých autorech, pak se většinou soustřeďují na literárněvědnou analýzu jejich děl. Literárněpolitické aspekty, pro které by bylo zapotřebí vyhodnotit spisy německých a českých úřadů, se většinou přecházejí mlčením.

Mezery v bádání se však nejvýrazněji projevují v souvislosti s hudebním děním. Dosud jediná monografie, disertace Milana Kuny, pochází z roku 1966.[15] Nejaktuálnějším dílem je sborník Hudba v Protektorátu Čechy a Morava, který roku 2008 vydal Andreas Wehrmeyer.[16] Ovšem i u tohoto tématu byly příliš málo brány v potaz fondy zásadní povahy, především spisy německých a českých úřadů. Základní informace o divadle jsou obsaženy v přehledech dějin českých divadel.[17] Především v českém výzkumu sice existuje množství příspěvků o jednotlivých divadlech i hercích, monografie o českém divadle za okupace však chybí.[18]

Kromě obsahových aspektů zaujmou v dosavadním bádání rozdíly v přístupech a v pohledech na kulturu a kulturní politiku za Protektorátu. Zejména starší české publikace se tématem zaobírají z hlediska místy spíše nacionálního. Patrné je to především při posuzování otázky chování umělců, o které se pojednává často s emocionálním nábojem a navíc bez dostatečné pramenné základny.[19] S tím pak ruku v ruce jde skutečnost, že základní pojmy jako „kolaborace“ a „odboj“ nejsou někdy dostatečně definovány. Část studií se nadměrně soustředila na odbojové aktivity českých kulturních pracovníků. Naopak otázka „kolaborace“ byla omezena jen na určité skupiny osob. O obou pojmech byla přitom, jak známo, vedena obsáhlá diskuse, v českém výzkumu již v šedesátých letech. Jmenujme na tomto místě především studie Jana Tesaře, ve kterých autor kriticky hodnotí v neposlední řadě chování protektorátní vlády, institucí kulturního života a umělců. Tesař mimo jiné podrobuje kritickému zkoumání v četných pramenech a vzpomínkách vyzvedané snahy o „záchranu české národní kultury“.[20] Zde právě vychází rychle najevo, že většina českých intelektuálů se nedá zařadit do pevných kategorií, ale že se projevovala podstatně vícevrstevnatěji a často rozporně.

Ukazuje se, že izolované posuzování Protektorátu je problematické nejenom v českém výzkumu. Naopak je přínosné srovnávat nacionálněsocialistickou kulturní politiku v Protektorátu s touto politikou v dalších okupovaných zemích. Tak především v severní a západní Evropě existovala některá teritoria, na nichž nacionálněsocialistické vedení sledovalo podobné zájmy a cíle jako v Protektorátu, tedy například z určitých důvodů připouštělo existenci dílčích kulturních svobod. Na jiných územích jako v okupovaném Polsku naopak okupační režim nestrpěl ani náznak pokračování národního kulturního života. Příslušné rozdíly jsou patrné i v reakcích umělců. I když otázka, zda tyto různé kulturněpolitické koncepce a opatření byly skutečně centrálně plánovány, se nedá s konečnou platností zodpovědět, srovnání s jinými okupovanými územími přece jen umožňuje podstatně diferencovanější pohled na vývoj v Protektorátu.

Vedle teritoriálních hranic by měly být překračovány i hranice časové. Teprve od roku 1989 jsou do zkoumání zapojovány i události před nastolením Protektorátu, v neposlední řadě kulturní politika za takzvané druhé republiky.[21] Dosud bylo nedostatečně analyzováno chování celé řady českých umělců. Někteří z nich, kteří zastávali ústřední funkce v orgánech a kulturních institucích už před 15. březnem 1939, vykonávali tyto funkce dál i za okupace. Jiní umělci, kteří na základě své konfesijní, etnické nebo politické příslušnosti neodpovídali měřítkům nacionálně konzervativní vlády v čele s Rudolfem Beranem, byli různým způsobem zatlačováni už před zřízením Protektorátu. Chceme rovněž zkoumat, jak a v jakém rozsahu byl kulturní život za okupace osvětlován po roce 1945. Ústředním bodem většiny prací jsou především případy prominentních českých kulturních tvůrců, jimž byla vytýkána spolupráce s okupační mocí. Naopak chybí kritický rozbor chování mnoha českých umělců, kteří stáli stranou světel ramp.

Nacionálněsocialistická kulturní politika prošla během okupace několika významnými proměnami. V rámci této studie se chceme věnovat otázce, jak a z jakých důvodů k těmto změnám kurzu došlo a do jaké míry se to projevilo na českém kulturním životě. V době úřadování Konstantina von Neurath ve funkci říšského protektora (do září 1941) se německá kulturní politika jeví v dvojakém světle. Na jedné straně se děly četné pokusy dosáhnout příslušnými zásahy pokud možno naprosté kontroly nad českým kulturním životem. Na druhé straně se říšský protektor právě v této fázi pokoušel uchovávat zdání české kulturní autonomie[22] – anebo jak to formuluje Jan Tesař, mezi obyvatelstvem cíleně uchovávat „iluzi české autonomie“.[23]

Za osudný mezník je třeba považovat dobu, po kterou působil v úřadě zastupující říšský protektor Reinhard Heydrich (září 1941 až červen 1942), a zde zejména rekonstrukci vlády a správní reformu (leden a květen 1942). V kulturní sféře nastoupili do klíčových pozic českých orgánů a institucí v důsledku těchto změn Němci, kteří měli řídit jejich práci. Na Německém státním ministerstvu pro Čechy a Moravu sice nadále existovalo německé Oddělení pro kulturu, ale ústřední úkoly převzal Úřad lidové osvěty a pozdější ministerstvo lidové osvěty (pro jednoduchost označujeme všude jako MLO) vedené Emanuelem Moravcem. Také na MLO zaujímali rozhodující postavení němečtí zaměstnanci. V následujících kapitolách půjde mimo jiné o osvětlení jejich práce. Německá kulturněpolitická opatření za Kurta Daluegea (zastupující protektor od června 1942 do srpna 1943) a Wilhelma Fricka (říšský protektor od srpna 1943 do května 1945) je třeba vidět především na pozadí válečných událostí. Tomuto úseku se však dosud věnovalo jen nemnoho pozornosti. Důvod je jistě možno spatřovat v horším stavu pramenů z tohoto období. Existující spisy a studie přesto umožňují aspoň částečnou rekonstrukci událostí.

Při výběru kulturních oblastí, jež budeme zkoumat, je však vzhledem k rozsahu tématu třeba provést určitá omezení a stanovit těžiště bádání. V rámci této studie stojí v popředí sféry divadla, filmu, hudby a literatury. Další oblasti jako malířství nebo školská či vysokoškolská politika naopak zvlášť tematizovány nebudou. Cílem je jednak poskytnout detailní přehled o vývoji uvedených kulturních oblastí: kteří aktéři sledovali ty či naopak jiné zájmy; kromě různých německých orgánů existovaly po celou dobu okupace i české úřady a instituce, které se v rámci možností snažily prosazovat i vlastní cíle. A jednak se naskýtá otázka, jak velké byly rozdíly mezi jednotlivými kulturními odvětvími: otvíralo se českým umělcům v některých oblastech více možností svobodného působení a více únikových prostorů než v jiných – a jestliže ano, pak tedy proč? Kde byly německé zásahy zvlášť hluboké a kdo při tom operoval jakými prostředky? Určité cíle rovněž odlišné pro jednotlivé kulturní sféry sledovaly i říšskoněmecké úřady, např. berlínské ministerstvo propagandy. Jak prokazuje ve své magisterské práci Fauth, zájmy ministerstva se ne vždy shodovaly se zájmy Úřadu říšského protektora. I tomuto aspektu budeme věnovat pozornost.

Kromě orgánů a institucí mají ústřední význam pro zkoumanou problematiku také německá i česká kulturní zařízení. Částečně jde o veřejné instituce, odkázané většinou na náležitou podporu státních míst, mezi tím některá velká divadla. Jsou to ale také soukromí poskytovatelé, například menší soukromá divadla, koncertní agentury nebo většina nakladatelství. Toto rozlišení je nezbytné, protože výchozí pozice i cíle veřejných a soukromých kulturních podniků se od sebe v rozhodujících bodech lišily – nezávisle na tom, zda šlo o německý, nebo český podnik. V neposlední řadě hrály roli finanční motivy. Jaké důsledky konkrétně měla německá kulturněpolitická opatření pro poskytovatele? Jaké kulturní pořady byly provedeny a jak na to reagovalo německé i české publikum?

Ústředním aspektem studie je otázka, jak se během okupace chovali čeští, ale i němečtí umělci a jak reagovali na nejrůznější opatření okupační moci. Jak jsme se už zmínili, nemá ve většině případů příliš smyslu chtít jejich aktivity připisovat určitým kategoriím, jako je „kolaborace“ nebo „odboj“. Modely chování umělců jsou utvářeny velice rozdílnými motivy. Jejich značná část neměla od samého počátku žádnou možnost podílet se na kulturní činnosti – především židovští a levicově orientovaní umělci a intelektuálové. Právě ti však v meziválečné době rozhodujícím způsobem spoluutvářeli kulturní život v Československu. Systematické pronásledování a vyvražďování, jemuž byli vystaveni i Židé v Protektorátu, toto kulturní dědictví nenávratně zničilo. Části z těchto lidí se podařilo včas emigrovat. Naopak mnoho umělců židovského původu šoa nepřežilo. V poslední době se některé studie zabývaly kulturními aktivitami židovských umělců poznamenanými ohrožením, zejména v ghettu Terezín. Bylo by žádoucí dále se věnovat bádání o postupném vyřazování židovských umělců a židovského publika zejména na počátku okupace.[24]

Tato práce se ovšem soustředí na umělce, jimž byl další výkon povolání umožněn. Pro ty byla doba okupace v mnoha případech balancováním na kraji propasti. Zatímco se na jedné straně pokoušeli nedat se opatřeními a nabídkami okupační moci příliš využívat a snažili se pokud možno uchylovat do méně kontrolovaných únikových prostorů, na druhé straně přece jen dělali ústupky. Ty úřady nejenom očekávaly, ale pravidelně je vyžadovaly jako podmínku možnosti pokračovat v umělecké činnosti a udržet ten či onen dosavadní prostor svobodné realizace. Pro pražské Oddělení pro kulturu byl tak údajný ústupek české kulturní autonomii v mnoha případech nátlakovým prostředkem. Jak daleko to mohlo dojít, budeme analyzovat na příkladech spisovatele Františka Kožíka, dirigenta Václava Talicha a herce a majitele divadla Vlasty Buriana. Jsou to prominentní postavy z různých sfér českého kulturního života, aktivní po celou dobu okupace.

Stav pramenů

Kromě vyhodnocení existujících výzkumných prací má pro tuto studii rozhodující význam využití široké pramenné základny: v pražském Národním archivu jsou uloženy rozsáhlé spisové fondy německých a českých úřadů a institucí.[25] K německým funkcionářům na úřadech a v kulturních podnicích poskytují doplňující informace osobní akta v berlínském Spolkovém archivu. Jak připomněl už Tim Fauth, hlavní linie berlínských úřadů pro kulturní politiku v Protektorátu lze však v tamějších fondech vysledovat jen v omezené míře. Příslušnou korespondenci s berlínskými místy k ojedinělým případům je možné, pokud vůbec někde, nalézt ve fondech pražského Národního archivu.[26] Vydatné informace o německých i českých funkcionářích a kulturních pracovnících jsou obsaženy v pražském Archivu bezpečnostních složek (ABS). Zčásti to jsou šetření a zjištění československých bezpečnostních služeb po válce či výpovědi vyslýchaných osob. Ty je třeba sice hodnotit opatrně a kriticky, často však obsahují informace o případech jinak už nedohledatelných. Vedle toho tu jsou uloženy dokumenty, které bezpečnostní složky odebraly z fondů jiných archivů, a které jsou proto k dispozici už jen na tomto místě. Právě v souvislosti se zkoumáním jednotlivých českých kulturních pracovníků tak bylo možno získat nové poznatky.

Další objem pramenů představují pozůstalosti celé řady českých umělců.[27] Z tohoto zdroje však bylo možné čerpat nové informace jen omezeně: jde většinou o dokumenty, které tito pracovníci nebo jejich příbuzní dali záměrně k dispozici pro budoucí vědecké využití, a také proto nemusejí být kompletní. Přínosnější pro analýzu byla kritická zpracování vzpomínkových publikací, která někteří umělci uveřejnili s časovým odstupem.[28] Také tady je vzhledem k silné subjektivitě pramene sice namístě co do výpovědní hodnoty opatrnost, ale s jejich pomocí lze zpětně zjistit, jak autoři sami interpretovali svou minulost. Porovnáváním s dalšími prameny bylo pak v nejednom případě možno prokázat, že některé rozhodující události byly ve vzpomínkách – vědomě, či nevědomě – buď vynechány, nebo popsány věcně chybně. Na doplnění jsme pro analýzu přibrali vybrané noviny a časopisy, mimo jiné okupační mocí vydávané listy Böhmen und Mähren nebo Der Neue Tag a české noviny a kulturní časopisy, například Světozor.

I. Výchozí úvahy

1. Nacionálněsocialistická kulturní politika

v okupované Evropě

Nacionálněsocialistické okupační panství

a kulturní politika – možnosti kategorizace

Ve výzkumu panuje shoda o tom, že na nejrůznějších teritoriích obsazených před válkou a během ní se cíle a opatření okupačního režimu od sebe někdy i významně lišily. Avšak už u otázky, jaké faktory pro to byly rozhodující – a do jaké míry se vedení státu a strany v Berlíně pro nestejné přístupy rozhodovalo záměrně –, diskuse trvají i nadále. Existovaly centrálně naplánované koncepty různých kategorií okupační politiky, anebo tu hrají roli především rozhodnutí místních mocipánů? Jednoznačná odpověď na tuto otázku neexistuje; pro německý postup v jednotlivých okupovaných zemích byla rozhodující celá řada faktorů.

Postupy na okupovaných územích se němečtí funkcionáři pokoušeli kategorizovat už během války. Werner Best[29] po návratu z cesty po okupovaných územích v létě 1941 hovořil v zásadě o čtyřech různých formách správy: modely „spojenecké správy“ (Dánsko) a „dohlížející správy“ (Norsko, Nizozemsko) implikují spolupráci s existujícími domácími strukturami. „Spojenecká správa“ zahrnuje dokonce omezenou vlastní odpovědnost vlády na základě smlouvy, zatímco model „dohlížející správy“ znamená silnější kontrolu ze strany německých orgánů. Model „koloniální správy“, tak jak byl realizován v Generálním gouvernementu, je podle Besta ve srovnání s tím koncipován zcela jinak. Kulturní úroveň tamějšího obyvatelstva ohodnotil Best tak nízko, že německý „vládnoucí národ“ musel podle něho převzít správu zcela do svých rukou a domácí orgány se jí nemohly takřka vůbec účastnit. Protektorát jakožto „vládní správa“ stojí podle Besta mezi těmito formami: české úřady si tak mohly až po střední úroveň vedení ponechat určité funkce, podléhaly však kontrole a vedení okupační moci.[30]

Rozdílné cíle a prostředky německé okupační politiky byly předmětem historického bádání mnohokrát. Četné kategorizace vypracované v minulých letech se liší už svým rozdílným úhlem pohledu. Například Wacław Długoborski vidí základnu pro rozhodování okupační moci o odlišném nakládání s obyvatelstvem především v „rasově ideologických kritériích“.[31] Je to podle něho rozhodující pro odpovídající mírnější politiku v postoji vůči obyvatelstvu v očích režimu „rasově hodnotnějšímu“, jaké žije v severní Evropě; cílem takové politiky je působit na elity země aspoň v tom smyslu, aby akceptovaly přítomnost okupačního režimu. Podle Długoborského tento kalkul ve většině případů vyšel. Naopak především na okupovaných východoevropských územích byla doba okupace poznamenána od samého počátku zcela jinými předpoklady. Zájem o spolupráci s domácími elitami měli noví vládci pramalý a přicházející nabídky většinou ignorovali.[32] Viděno z druhé strany to pro domácí obyvatelstvo znamenalo, že kolaborace s okupační mocí, ať už jakéhokoli druhu, byla těžko možná a jako reakce připadaly namísto toho v úvahu pouze „rezignativní akceptace, egocentrické přizpůsobení se, nebo aktivní odpor“.[33]

U Hagena Fleischera nalezneme členění německé okupační politiky především v závislosti na různých časových fázích. Na počátku války, říká, neexistovaly žádné dlouhodobé strategie státu a strany pro řízení správy okupovaných území. Pro teritoria, která byla jako Protektorát obsazena ještě před zářím 1939, hovoří namísto toho o „salámové taktice“ závisející na momentální situaci.[34] Reakce obyvatelstva během prvních dvou let války byla téměř na všech okupovaných územích podobná. Šok z rychlých německých vojenských úspěchů s sebou nesl „politické ustrnutí“. Obyvatelstvo situaci podle jeho výkladu namnoze akceptovalo a pokoušelo se novým danostem přizpůsobit. Když se tento stav v dalším průběhu války začal měnit, Fleischer opět nachází společné rysy v politice okupačních režimů: například u snah okupační moci čelit redukovaným počtům německých zaměstnanců na okupačních úřadech v důsledku povolávání do armády silnějším zapojením domácích institucí.[35]

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod

I. Výchozí úvahy

1. Nacionálněsocialistická kulturní politika v okupované Evropě

Nacionálněsocialistické okupační panství a kulturní politika – možnosti kategorizace

2. Mezi „kolaborací“ a „odbojem“

3. Česká kultura mezi válkami

II. Nacionálněsocialistická kulturní politika v Protektorátu – aktéři, zájmy, prostředky a konflikty

4. Participující německá místa

5. Prostředky a opatření nacionálněsocialistické kulturní politiky v Protektorátu

6. Činnost českých úřadů v rámci „kulturní autonomie“

7. České instituce a organizace v kulturní oblasti

9. Modely chování českého publika

III. Dílčí oblasti kultury

10. Literatura

11. Hudba

12. Divadlo

13. Film

Shrnutí