Iva Tajovská

Odpusť, že jsem se vrátil

Ukázka z elektronické knihy

© Iva Tajovská, 2018

© PROSTOR, 2018

Cover picture © shutterstock/isifa, 2018

Illustration © Zdeněk Šašek, 2018

ISBN 978-80-7260-386-2

Autorka děkuje Ministerstvu kultury České republiky

za poskytnutí tvůrčího stipendia na vytvoření tohoto románu.

Návrat

Doufá, že se mu podaří dorazit za světla. Nebe načechrané nevlídnými mraky ukrajuje už i tak krátký den. Zlobí se na každou promarněnou minutu, která ho oddaluje od setkání.

Cesta domů vlakem nebrala konce. Už byl nasycen pohledu na zasněžené Alpy provrtané tunely. Na města, jež znal jen z map. Těšil se na českou krajinu. Na českou řeč, která ho brzo obklopí.

Unavený, přesto plný nadšení hovořil s ostatními o tom, co bude doma jinak. Lépe. Natěšení muži, hrdí na příležitost vidět před odjezdem z Itálie pana profesora Masaryka, se choulili do deky. Čím více postupovali na sever, tím citelněji na ně dorážel chlad. Hodiny úmorného kodrcání přerušovaného nespočetnými zastávkami jim zpříjemňovalo rozechvělé očekávání – až vystoupí z vlaku, dotknou se půdy své rodné země s novým názvem – Československá republika. Vlasti, která je na ně hrdá.

Před několika hodinami se Vojta v Praze rozloučil s bratry, se kterými sdílel poslední měsíce. Přátelsky. Beze smutku. Každý z nich spěchal za svými.

Z pardubického nádraží se Vojta kodrcá do Chrudimi vozem poštovní služby taženým volem. Před válkou vyprávěl synům i dětem ve školních lavicích, že do několika málo let budou poštu v celém Rakousku-Uhersku rozvážet automobily, které nahradí zastaralý dopravní prostředek – vozy tažené koňmi. Sevře ho pomyšlení, že tady válka pokrok zastavila. Ba co víc, posunula zpět, zatímco jinde ho rozvinula a pak zneužila. Jako by nestačilo, že se po cestě z Prahy setkával se ženami na místech, kde dřív pracovali výhradně muži. Úřednice seděla i na poštovním úřadě, kam se šel poptat po možnosti svézt se poštovním vozem. Hubená, upjatá, nakrátko ostříhaná. Žena nežena.

„Čekají nás lepší časy. Každý bude dělat to, co mu přísluší. Naše mladá republika má obrovský potenciál!“ ubezpečuje sebe i starého, nahrbeného vozku, kterému se zařezávají opratě do rozpraskaných rukou. Od rána je na nohou. Trápí ho revmatismus, je mu zima a má hlad. Padá mu ospalá hlava a není mu do řeči.

Zmožený vůl se trmácí k nesnesení pomalu. Kdyby Vojta z Pardubic vyrazil pěšky, bylo by to možná i rychlejší. Vyskakuje z povozu už před Chrudimí. Pohlédne na vzdalující se vůz, na kterém se klinká skomírající petrolejová lampa.

Přehazuje si tornu přes rameno. Rozhlédne se a zhluboka nadechne. Šero houstne. Do těla se mu zakusuje mrazivé vlhko. Nevšímá si toho. Jde čím dál rychleji. Nohy mu podkluzují po tenké vrstvě sněhu. Už jenom čtyři kilometry! Čím blíž domovu je, tím větší stesk a touhu pociťuje.

Janovice. Morašice. Už jen kilometr podél lesa z mírného kopečka!

Utíká.

* * *

Anna přidržuje starce jednou rukou a druhou naklepává polštář s otiskem jeho hlavy. Uhlazuje lněné prostěradlo a pak jeho vlhké, přeležené vlasy. Dává mu napít bylinkového čaje z otlučeného hrnku. Tchán je jako věchýtek. Opatrně ho ukládá a přitahuje duchnu k jeho bradě. Pohladí ho. Ne ze slušnosti ani ze zvyku, ale podvědomě, z potřeby dotknout se muže, který k ní vzhlíží a očima děkuje za sebemenší posluhu.

Už ani necítí tíhu zodpovědnosti, které se obávala, když poprvé nemohl bez pomoci vstát. Potřebovala čas, aby přijala, že z muže, který pro ni symbolizoval autoritu, důstojnost, moudrost a oporu, se stal člověk, kterého zesláblé tělo uvěznilo na lůžku. Jeho nečekaná závislost ji zprvu lekala. Záhy však obrousila počáteční pochybnosti i předsudky a přetavila je do rutiny, která se stala součástí každodennosti.

Usměje se na něj a on jí úsměv oplatí. Je jako zrcadlo. Mojmír vnímá její nálady, obavy a starosti. Má celé dny a noci na to, aby o nich přemýšlel v nenáviděné posteli kopírující jeho nemohoucnost. Prožívá je s ní, ale nemluví o nich, jen opotřebovaným hlasem vyslovuje nová slova povzbuzení. Hledá je stále obtížněji. Hovoří s ní o naději, která i jeho samotného drží nad vodou. To unavené slovo každým dnem ztrácí kousek vzletnosti a vpíjí se do každé skuliny jeho malé světničky. Je pomačkané, jak se lopotně dere ven, aby je oba provázelo po následující den a ulehčilo jim.

„Hezky se vyspěte, tatínku,“ říká jako každý večer. Stahuje knot petrolejky. Odchází a nechává pootevřené dveře.

„I ty, Aničko. A děkuju,“ říká Mojmír to, co pokaždé. S námahou zvedá do tmy ruku, aby mohl zamávat.

Anna v kuchyni míjí proutěnou mísu s naleštěnými jablky, křížalami a sušenými švestkami. Položila ji na stolek pod oknem tak, aby na ni tchán přes den viděl. Mrzí ji, že je tak prostá. Letos se neurodily ani vlašské ořechy a na výrobu slaměných ozdob neměla čas ani myšlenky.

Ještě loni se s Hynkem i tchánem dívala na zavěšené křížaly a ručně dělané ozdoby na větvičkách stromku, které rozhoupalo teplo sálající z kamen. Ale i kdyby dnes měla sebelepší vánoční výzdobu, netěšila by ji. Vůně větve smrčku oživuje vzpomínky na Vánoce radostné. Všechno se v ní sevře. Pokouší se je zapudit. Aby nezraňovaly. Nečeřily. Ale copak to jde? Je to podobné, jako by vyháněla vyzáblé kotě žadonící na prahu o kus jídla.

Usedá ke stolu. Zavírá oči a studenýma rukama si podepírá hlavu. Potřebuje několik minut jen pro sebe, kratičký čas na odpočinek. Ještě ji čeká škopek plný nádobí. Nachystání dřeva. Pak už jen vytření prkenné podlahy. Potom, snad, několik hodin spánku. A ráno nanovo – vstávání do zebavé tmy, práce kolem hospodářství, Mojmíra a domácnosti. Svátek nesvátek.

A čekání.

Vstává. Narovnává záda a míří ke dřezu. Do škopku přelévá horkou vodu z plechového hrnce hovícího si po celý den na kamnech. Přisypává pár zrnek sody. Cinkot nádobí ji uklidňuje. Nespěchá. Ani s úklidem, ani do postele, která jí nejspíš přinese zase jen sychravé bdění.

Dveře do stavení vrzly jinak než obvykle. Anna se zastaví v pohybu, pak ponoří ruce ke dnu, aby voda odnesla tenoučkou bramborovou slupku zachycenou na hřbetu. Neotáčí se. Chce zadržet závan naděje.

Zaslechne žuchnutí předmětu o podlahu. Místností zavane cosi povědomého. Milého. Blízkého.

Který?!

Ucítí známou vůni. Je promísena s pachem kovu a zatuchliny. Otáčí se nejpomaleji, jak jen to jde.

Kéž by oba!

Jeho úsměv vyplněný silnými zuby září v uprášeném obličeji. Bezděčným pohybem si přihlazuje vlasy a vousy. Opráší uniformu, jako by se na jeho zevnějšku ještě dalo něco vylepšit. Napřahuje nedočkavé ruce.

Anna radostně vykřikne. V kratičké naději pohlédne za něj.

Sám?

Sám. Ale prvního má doma!

„Vojto! Díky Bohu!“

Tisknou se k sobě. Horko vyvěrající z jejich hrudí se přelévá z jednoho do druhého.

„Aničko moje,“ šeptá její muž.

Anna chce oddálit okamžik, kdy se od sebe odpoutají, a on se na ni zblízka zahledí. Slabé světlo svými stíny dokresluje všechny nedostatky unaveného obličeje. Netuší, že stejného se obává i Vojtěch. Oba vědí, že jejich tváře poslední roky poznamenaly, a ani jeden si nepřipustil, že totéž se může týkat i toho druhého, uchovaného v paměti z okamžiku posledního loučení.

Anna se choulí v jeho náručí.

Vojta by chtěl říct, že nejhorší mají za sebou, teď je nic nerozdělí, protože od této chvíle bude všechno už jenom dobré. Ale přijde mu to najednou příliš knihomilské.

Vnímá tlukot jejího srdce. Zase vdechuje heřmánek, který, co pamatuje, patří k jejím vlasům. Všechno se v něm sevře. Je doma. Zaplavuje ho pocit pohody a bezpečí.

Obává se, že cokoliv by v tuto chvíli vyslovil, by znělo sentimentálně. A pokud přece jen ne, zradil by ho hlas.

„Moje milá ženo,“ vytvarovala alespoň jeho ústa, ale zvuk nevyšel. Tolikrát tato tři slova psal do dopisů a na korespondenční lístky. Když ještě mohl. Tenkrát se do nich vkrádal nádech loučení a smrti. Možná právě proto je teď nevysloví.

Ještě více ji k sobě přitiskne. Dotýkají se ho její žebra. Leká se její křehkosti.

Znovu nasála jeho vůni promísenou něčím neznámým a vyklouzla z jeho náruče. Zůstává před ním stát se sklopenou hlavou.

„Aničko, je tam někdo?“ ozve se z vedlejší místnosti chraplavý hlas.

Vojtěch sebou trhne a pospíchá za ním. Prkna podlahy pod jeho kroky rozehrají radostnou melodii.

Anna stojí ve dveřích do Mojmírovy světnice. Pozoruje, jak se její muž naklání nad postelí, opatrně sune ruce pod svého otce a tiskne ho k sobě. Vidí spoře osvětlená záda Vojty objímajícího vláčného starce. Vnímá jeho rozpaky. Nelze rozeznat, kterému z mužů patří přidušený vzlyk. Hledí na mužské sousoší a cítí nápor kratičkého štěstí, v něž už nedoufala.

„Vánoční zázrak!“ vydechne Mojmír.

* * *

Vojta se snaží, aby na něm nebyla znát bezradnost, když s Annou, z každé strany jeden, vedou otce do kuchyně a usazují ho ke stolu. Je zaskočen jeho slabostí a bezmocností. Když ho viděl naposledy, byl to stárnoucí muž stále ještě plný síly, který s občasnou výpomocí zastal práci v malém hospodářství. Vybavuje se mu, jak se s ním šel pozdravit před posledním návratem z dovolené zpět na frontu. Loučil se se vzpřímeným, opáleným mužem se šlachovitýma rukama. Vedl na pole posledního vola, který jim zbyl. Musel myslet na to, jak se k otcovu silnému tělu nehodí hlava s bílou kšticí a obličejem plným vrásek a skvrn.

Muži usedají ke stolu.

„Máš hlad,“ Anna oddaluje okamžik, kdy zazní dvě otázky, které zlověstně poletují ve vzduchu. Odpověď na první bude s otazníkem, na druhou nevyslovitelná. Chystá se do spižírny pro kus chleba a porcelánový hrnek s tenkou vrstvou sádla u dna. Loudá se.

„Počkej,“ zastavuje ji Vojta, shýbne se k torně a pozvolna do středu stolu pokládá konzervy, slaninu, klobásy a chleba. Zakrajuje se do bochníku a pak stejným nožem otevírá konzervu. Kusy masa pokládá na krajíce a podává je ženě a otci. Třetí drží v ruce a rozhlíží se.

„Kde se toulá Hynek? Aničko, podej talíř.“

Mojmír s Annou zabodnou pohled do stolu.

Vojta znejistí. „O Vánocích by měla být rodina pohromadě.“

Mlčení Vojtu stále více znepokojuje. Dívá se střídavě na mlčícího otce i ženu a hovoří stále nejistěji. „Však už je to mladý muž, nemusí sedět stále doma. Nemohl vědět, že se vrátím právě dneska.“

Mojmír dlouze odkašlává a položí netknuté jídlo na stůl. „Hynka nám vzala chřipka,“ hovoří tiše. Vojta na chvíli zadoufá, že se přeslechl. Nevěřícně pohlédne na Annu.

Žena hovoří ještě tišeji. „Neměli jsme jak ti dát vědět.“

Vojta zírá před sebe. „To není možné,“ hlesne. Tichý hlas je nakažlivý.

Mojmír se snaží sedět vzpřímeně. Pěstmi se opírá o stůl. „Já ji přežil. Měla si vzít mě, beztak jsem tady už jenom na obtíž.“

„Je… přece silný… mladý,“ chce se křičet Vojtovi, ale sevření hrdla mu nedovolí víc než pokorný, smlouvavý tón.

„Byl,“ Anna se zajíkne, ale má potřebu to vyslovit, dokud to dokáže. „Děsila jsem se každého dne, který válku natahoval. Rukovali už i sedmnáctiletí. Místo toho…“

Vojtova hlava se rozklinká do trhavých pohybů. Rozhlíží se kolem sebe. „A František?“

Mojmír i Anna utíkají před Vojtovým pohledem.

„Co je s ním!?“

Mojmír sbírá sílu k odpovědi.

Vojta netrpělivě zvyšuje hlas. „Co je s Františkem!?“

„Nevíme,“ vzlykne Anna. Tolik se snažila, aby ji nepřemohl pláč. Odchází z místnosti.

Mojmír se dívá na dveře, které pohltily Anninu nahrbenou postavu.

„Zvládla všechny válečné útrapy. Když přišla ta nešťastná chřipka, ta, co o ní říkali, že je ze Španěl, dělala všechno možný, aby nás zachránila. Co horšího se může stát matce? Hynek…“ Mojmír rozrušením nedopoví a pokračuje až po chvíli. „A František? Je nezvěstný. Ta nejistota je děsivá. Člověka užírá víc než špatná jistota.“

Vojta hlučně odkládá nůž a chléb s vrstvou masa a odsouvá ho od sebe. Zavírá oči. Ukrývá si obličej do dlaní v zchromlé naději, že ho uchrání před špatnými zprávami.

Za oknem stavení se začínají snášet vločky. Před dopadem na zem rozverně zakrouží, aby si užily své krátké existence v Polabí, obvykle tak skoupém na sníh.

Stavením se pohybují tři lidé. Každý z nich cítí, že by měl utěšit toho druhého, ale ani jeden z nich k tomu nemá dost síly.

* * *

Uprostřed kuchyně stojí dřevěná vana. Vojta se noří do horké vody. Anna malým, vyšetřeným kouskem mýdla umývá mužova záda. Pak mu podává dlouhou košili, kterou vyndala ze skříně s pečlivě vyrovnaným, letním sluncem vyběleným prádlem proloženým svazkem usušené levandule zašitým v kousku plátna.

Neviděli se téměř dva roky. Tak dobře se znali, tolik o sobě věděli. Vycítili myšlenky druhého. Mnohokrát o zlomek vteřiny dřív jeden vyslovil to, co se chystal říct druhý. „Měj si svoje nápady. Svoje myšlenky,“ naoko se na sebe zlobili a přitom byli rádi, že mají tolik společného. Někdy si zahráli hru na tajemství, aby měli pocit, že existuje něco, týkající se sice obou, ale přesto patřící jen jednomu. Ale pak to stejně ani jeden z nich nevydržel, svoje umělá tajemství si prozradili a smáli se téhle naivní hře. Vychutnávali si svoji spřízněnost, o které se domnívali, že je činí výjimečnými.

Teď oba mlčí. Každý den jejich odloučení zastřel kousek toho, co je tak úzce pojilo a co dřív považovali za samozřejmé.

Odloučení a špatné zprávy ochromily jejich ústa. Místností se ozývají zvuky vody a vrzající prkna podlahy. Z vedlejší světnice se nese šustot peřin a Mojmírovo převalování.

* * *

Vojta leží s Annou v úzké posteli pod oknem v druhé části prostorné kuchyně. Zírají do tmy. Je to snad poprvé, kdy se před usínáním vzájemně nedotýkají.

„Měl všechno před sebou. Byl tak chytrý. Nadaný. Zdravý,“ duní do noci Vojtův hlas.

Anna se k němu natočí. „Viděl ses v něm. Doktor, inženýr, vědec nebo malíř. Ani náhrobní kámen nemá.“

„To zařídím. Co nejdřív.“

Anna se obrátí k muži zády. „Byl jsi pryč tak dlouho,“ nedokáže se ubránit vyčítavému tónu.

Vojta pohladí Annu po vlasech. Přitiskne se k ní. Snaží se hovořit povzbudivě. „Františka budeme mít co nevidět doma.“

„Slehla se po něm zem.“

Vojta se pokouší, aby to znělo přesvědčivě, protože doufá, že pak i on tomu uvěří. „Vrátí se.“

„A pak? Co bude dál?“ ptá se Anna.

Je překvapený její otázkou. „Co by? Učitelů je teď málo.“

Anna si přitahuje peřinu přes ramena. „Všech mužů je málo.“

* * *

Anna vstává do šera. Už zametla poprašek sněhu na dvorku, tak tenoučký, že ani neotiskl stopy hladových ptáků. Nachystala snídani a čeká, až se Vojta probudí.

Když se probral, posadil se na kraj postele. Rozhlíží se kolem sebe, jako by si potřeboval v hlavě srovnat, kde je. Zlomek radosti přehluší uvědomění si, kdo chybí.

Dlouze se umývá v lavoru se studenou vodou. Upravuje si vousy před zrcátkem visícím na skobě mezi malými okny kuchyně.

Anna pokládá snídani na stůl a kradmo sleduje mužovo počínání. Vybavuje se jí okamžik, kdy se holil v jejich útulném chrudimském bytě. Ne s nehybnou tváří jako dnes, ale s bezstarostným úsměvem navozujícím příslib pohody na celý den. Pečlivě nabroušená břitva odkrajovala jeho černé vousy. Sledovala ho a nemohla se nabažit té pro ni intimní chvíle, kdy se Vojta upravoval, aby pak společně usedli ke stolu. Zblízka se dívala na svého pohledného, oduševnělého muže vonícího čistotou, ze kterého vyzařovala harmonie a sebejistota. Povídali si o všem, co ji zajímalo. Obdivovala jeho přehled, bystrost a pohotovost.

Ani po letech z ní nevyprchal úžas nad tím, co všechno zná. Později ráda sledovala, když rozprávěl s jejich dorůstajícími syny, odpovídal na jejich otázky a s trpělivostí dohledával odpovědi, které ještě neznal. V jejich bytě se vršily knihy, až se bála, že další, které přinese, se už nikam nevejdou. Po večerech v nich listovala a představovala si, že jednou všechny přečte, aby i ona měla pohotové odpovědi na stále zvídavější otázky Hynka i Františka. Věděla, že nikdy nesklidí tolik uznání a obdivu jako jejich otec, který u svých synů dokázal vytušit jejich zájmy a talent, aby je pak rozvíjel. Stačilo, aby František zlobící se na nudnou rovinatou krajinu projevil zájem o hory, a Vojta sehnal knihy o zdolávání skal a horolezectví, atlasy, mapy a glóbus. Až se na něj zlobila, že kluka podporuje v jeho divném zájmu, který mu je k ničemu, místo toho, aby se pořádně učil a dotáhl to přinejmenším na řídícího učitele, jako jeho otec.

A Hynek? Její světlovlasý chlapec s jemnými rysy se jí stále vybavuje s pokrčenýma nohama a knihou na břiše, jak listuje v herbáři nebo jak se s povolenými koleny hrbí nad mikroskopem a popisuje kdejakou šupinu, minerál nebo okvětní lístek. Když mu bylo dvanáct, dostal od otce malířskou výbavu. Od té doby se nemohl odtrhnout od stojanu, který přestavoval z místa na místo, hledal správné světlo, úhel, motiv, model, aby namaloval takový obrázek, s nímž byl spokojený otec i on sám.

V Anně se všechno sevře, když pohledem zavadí o obraz, na kterém jsou v dolním rohu vepsány iniciály H. S. Je na něm ona před šesti roky na zahradě uprostřed růží. Na hlavě má slamák s bledozelenou šerpou. Rozpuštěné světlé vlasy se jí vlní až k prsům a bílý lem plátěných šatů je zvlhlý rosou. Když jí Hynek pyšně předával tento zarámovaný obraz, cítila k němu obdiv, který se mísil s pýchou a štěstím. Její syn, tenkrát ještě dítě, dokázal vystihnout detaily na jejích šatech i výraz štěstí a vnitřního klidu v její tváři. Prožívali hezké období. Neuvědomovala si to. Považovala to za přirozenou součást jejich života a nepřipustila si, že by to někdy mohlo být jinak. Co by dnes dala za to, kdyby se zase mohla zlobit na svoje nepořádné mužské, kteří koukají do knih, atlasů, hvězd, sní o dobrodružných cestách do hor nebo stojí před rozmalovaným plátnem a nechávají po sobě nepořádek. Kéž by se zase naoko na ně mohla zlobit, hubovat jim a přitom se o ně starat!

Vojta se doholil. Osušil břitvu a odložil ji do dřevěné krabice na holicí potřeby, kterou mu darovala poslední předválečné Vánoce. Jeho povadlá ramena žalují na jeho skleslost. Anna se ho pokouší povzbudit, ale vlastní smutek její úsměv mrzačí.

Usedá proti ní s pečlivě upravenou, intelektuálskou bradkou. Anna má chuť se schoulit do jeho náruče. Vojta ji přitahuje k sobě, posazuje na klín a rty se dotýká její tváře. Jeho vůně čistoty a teplo do ní vstupuje a dává pomíjivý pocit, že všechno je v pořádku.

Z venku se do místnosti dere zimní slunce a jeho zkosený paprsek se opírá do mužovy tváře. Ukazuje šediny na spáncích i ve vousech, které tam nebyly, když se loučili naposledy. Anna si poposedne dál. Ví, že stejné paprsky rozzáří bílý pruh vlasů, který se jí táhne od čela až k temeni. Ví, že dokreslí i vrásky, které se jí dlouho vyhýbaly. Vojta jí pohladí ruku a Annina dlaň přejede po mužově vláčné tváři.

Ze světnice Mojmíra se ozve volání.

„Aničko, mohla bys?“ Anna vstane z Vojtova klína. Spiklenecky na sebe pohlédnou a zasmějí se. Vzpomínka je vrací do časů poznávání a namlouvání.

Anna míří ke tchánově světnici. Vojta ji následuje. Stojí mezi dveřmi. Pozoruje, jak jeho žena pomáhá starci posadit se, jak mu podává nočník a pak se odvrátí k oknu, aby se po doznění přerušovaného ševelení s lehkým úsměvem vrátila k jeho posteli, podala mu lavor, pomohla mu umýt se, učesat a obléknout. Vojta neví, co má dělat. Měl by pomoct, ale netuší jak. Mísí se v něm rozpaky i obdiv k Anně, která všechno činí s přirozeností a lehkostí. Pomáhá jí alespoň dovést otce ke stolu. Zlobí se na jeho slabé nohy, oddechování, bolestné sykání. Cítí bezmoc. Brání se náporu zlosti, že tohle se děje právě jeho otci.

Když Mojmír dosedne, každému zvlášť poděkuje. Potírá okoralý krajíc chleba posledním kouskem klobásy, aby do něj otiskl vzácnou chuť. Shrnuje drobečky do dlaně a vkládá je do kapsy.

„Už sis odpočinul? Dospal ses?“ ptá se starostlivě syna.

Vojta se smutně pousměje. „Mohlo to být lepší. Ale hlavně že už jsem zase doma.“

Když dosnídají, Anna sklidí ze stolu a usedne zpět. Vojta se natáhne pro tornu a vyndává z ní náčrtník a barvy. Zarazí se a spěšně je vrací zpátky. Anna si toho všimne a odvrátí zrak. Vojta znovu zaloví v torně. Vytáhne krabici čokolády, čaj v olověném obalu, pečené maso v konzervě a plechovku černé kávy. Vedle potravin položí knihu s obrázkem horolezců na sněžné pláni s italsky psaným titulem. Narovná vlhkem pokroucené listy. „Udělá Františkovi radost. Jen mu ji budu muset přeložit.“

Anna uchopí knížku a krátce v ní zalistuje. Pak ji přejede hřbetem ruky a podá Mojmírovi. „Františkův klukovský sen. Hory, ledovce, dobrodružství…“ povzdechne si.

Vojta se semknutými rty pokračuje v přerovnávání torny. Anně podává hedvábný šátek. Je tak jemný. Dřív by rozradostněné Anně vyklouzl z ruky, ale teď se zachytil o zhrublou kůži na jejích dlaních. Je krásný. Ručně malovaný. Tak moc by z něj chtěla mít radost.

Před otce pokládá plechovou krabičku. Zvědavě ji otevře a přičichne si. Rozzáří se. „Pravý tabák!“

Anna přináší Mojmírovi fajfku. Tchán ji obřadně naplňuje. Dbá, aby ani drolek nepřišel nazmar. „Však mě už ty sušený bramborový slupky málem odnaučily kouřit. A o tý náhražce z bukovýho nebo maliníkovýho listí darmo mluvit,“ libuje si.

Vojta otci zapaluje. Anna rozevřenou dlaní rozhání dým. Mojmír labužnicky vdechuje kouř. Zakuckání rychle zažehná, aby nebyl ukrácen ani o vteřinu požitku. „Nikdy jsem nezapochyboval, že se vrátíš,“ Mojmír si spokojeně prohlíží syna. „Tak povídej.“

Vojta se znovu přehrabává v torně. Vyndává medaili a pokládá ji do středu stolu. Mojmír ji bere do rukou, obrací ji, mhouří oči a důkladně si ji prohlíží. Uznale pokyvuje hlavou.

„Z Itálie. Za statečnost,“ upřesňuje Vojta.

„Mám z tebe radost, synku,“ Mojmír medaili podává ženě. Anna si ji krátce prohlédne. Cítí dotek chladného kovu, odloží ji.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Návrat