Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Juliet Ashton: Žena z čísla 24

Vydání první

Copyright © The Just Grand Partnership, 2017

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2177. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Woman at Number 24

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster, Londýn v roce 2017

Český překlad © 2018 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0837-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0838-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Juliet Ashton

Žena z čísla 24

Pro Michaela a Alison Andersonovy s láskou a obdivem

Prolog

CONFUCIUS TAKEAWAY

Notting Hill, W11

Tento kalendář je pro naše vážené hosty ZDARMA!

Pátek 15. ledna 2016

JE LEPŠÍ ZAPÁLIT SVÍČKU NEŽ PROKLÍNAT TMU

Sarah se pokusila odejít rovnou po obřadu na matrice, ale Leo o tom nechtěl ani slyšet. Pak ji už v bytě přemluvil, aby počkala na všechny oslavné projevy, potom ji zase přiměl počkat, až se bude krájet dort. „Pak si spolu trsnem,“ sliboval vesele, když začala hrát hudba.

Nakonec si spolu zatancovali. Leo ji jen tak chlácholil; měla to být cena útěchy, která však jen zdůraznila, co všechno Sarah ztratila. Když se jí konečně podařilo vyklouznout, Lea zrovna naprosto zaměstnávala jeho nevěsta. Ani si nevšiml, že odchází, a nikdo jiný se ji zastavit nepokusil; stejně se všichni podivovali, že tu vůbec byla.

Basové dunění muziky jí doléhalo k uším, ještě když si pak venku na chodbě zula boty a třela otlačené prsty na nohou. Byl čas jít domů. Těšila se už jedině na postel. Na svou opuštěnou postel, kterou už nikdy nezmuchlají dlouhé nohy jejího muže.

Aspoň že si nemusím volat taxíka.

Pár schodů do dalšího patra bylo tím jediným, co oddělovalo svatební oslavu v bytě B od Sařina hnízda pod střechou domu číslo 24 v ulici Merrion Road. Elegantně vinuté schodiště se táhlo středem domu jako jeho páteř, po jejíchž stranách byly usazené jednotlivé byty, na každém patře jeden kromě suterénu, kam necitelní developeři vmáčkli dva příbytky.

Zábradlí, dohladka oleštěné dvěma stovkami let používání, studilo Sarah do dlaní. Stoupání jí připadalo delší než obvykle, jako by tam někdo tajně dodal další schody navíc. Šlapala vzhůru s unavenou opatrností invalidy, ačkoliv ve svých upnutých červených šatech, speciálně zakoupených pro tuto příležitost, poskytovala obrázek dokonalého zdraví. Kytice jí vypadla z ruky a okvětní lístky se rozlétly po podlaze.

Hodila ji nevěsta opravdu přímo na ni? Sarah neměla jinou možnost než chytit svazek krvavě rudých růží, jinak by jí spadl rovnou na obličej. Ozvaly se výkřiky „Jsi další na řadě!“ a ženich na ni přitom upřel nesrozumitelný pohled. Sarah si dala záležet, aby se zatvářila nadšeně; svou roli hrála přesvědčivě, ale teď, kdy už myslela jenom na postel, jí maska z tváře opadla.

„No konečně, slečinko!“ Drobná čiperná postavička neodhadnutelného věku blokovala dveře Sařina bytu.

„Ahoj, Mavis,“ povzdychla si Sarah.

„Copak jste to tam vyváděla? Neříkejte mi, že jste snad na tu svatbu šla?“ Mavis se zatvářila pohoršeně i potěšeně najednou, jako když zvědavec zpomalí, aby se mohl dívat na dopravní nehodu.

„Potřebovala jste něco?“ Sarah se zastavila. Bála se, že se jí nohy už znovu nerozpohybují. Připadalo jí, jako by na těch schodech zestárla snad o tři desetiletí. Utrpení z celého dne se jí zažralo až do kostí, takže se teď mohla směle rovnat svojí seniorské sousedce.

„Klepala jsem na vás pořád dokola.“ Mavis na sobě měla zaprášené šaty a tvářila se mrzutě. Sařinu nepřítomnost si vzala osobně. „Vy se někde potloukáte, a já jsem zatím za vás musela podepsat tenhle dopis.“ Hodila po Sarah obálku podobným způsobem jako nevěsta kytici. „Já mám taky svůj život, víte.“ Mavisin tón zněl jako ze starých časů, panovačně a povýšeně. „Nejsem žádná služka.“

„Děkuju.“ Sarah se radši neptala, proč Mavis prostě nestrčila obálku pod dveře. Předchozí zkušenost ji naučila neskočit na špek; Mavis hádky potřebovala k životu, a Sarah teď nechtěla nic jiného než trochu klidu.

„Neotevřete to?“

„Asi ne.“ Sarah se musela usmát nad tak nepokrytou zvědavostí.

„Měla jsem dnes těžký den, Mavis.“

„Nemusíte na mě hnedka štěkat,“ vyštěkla na ni Mavis. Přistoupila blíž a zírala Sarah přímo do očí. Měla je pečlivě namalované, s prodlouženými řasami a se stíny, které zdůrazňovaly jejich šedou barvu.

Nalíčení, slavnostní oblečení a nová pašmína, která jí neustále sklouzávala z ramenou, byly pro Sarah jako brnění; teď ale ucukla, protože mimořádně bystrý pohled drobné vrásčité ženy pronikl jejím štítem.

„Vy jste plakala.“ Mavis se nezeptala proč. Nejspíš proto, že to bylo až příliš zřejmé.

„Mavis!“ Zespodu se ozval hlas, vysoký, jasný a zvučný.

„Moment!“ zavolala Mavis podrážděně a na Sarah zavrčela: „Zatracená rodina. Oni si nad myslí, že jsem tu jenom pro ně.“

Sarah se zvědavě opřela o zábradlí a sledovala, jak se Mavis belhá ze schodů.

Dole pod nimi v temné chodbě zasvítil bledý ovál pozvednuté ženské tváře.

Vypadala přísně a stroze a její oči se letmo setkaly se Sařiným pohledem, než jejich majitelka ustoupila zpět do stínu.

Byla starší, to bylo zřejmé i na tu dálku, ale byla krásná oním způsobem, na němž čas nezanechává stopy, jako nějaká dávná bohyně z pohanských časů, jejíž pouhý pohled dokáže spasit nebo naopak zničit. Zdála se jí povědomá…

Když ji konečně poznala, Sarah zaplavilo téměř sexuální vzrušení, jaké vzbuzuje sláva. „Mavis! Není to –?“

„Hned vám to povím, má milá,“ odpověděla Mavis a chodidla jí pleskala o každý schod. „Nikdo, kdo by vás měl zajímat. Tak je to.“

Po událostech celého dne se Sarah cítila slabá. Toužila po vlídnosti a útěše, po důkazu, že na světě přece jenom existuje laskavost. Mavis představovala pravý opak toho všeho, a tak Sarah v odpověď na její typickou hrubost neřekla už nic a vešla do svého bytu.

Byt A byl temný. Tlumený smích a výkřiky, prosakující zespoda podlahou, jen podtrhovaly jeho otupující samotu.

Sarah si představila Lea v dolním bytě, pod jejíma bosýma nohama, jak se chlubí svou novomanželkou a přiznává, že ano, opravdu je dítkem štěstěny.

Sarah ze sebe shodila šaty a s úlevou si vydechla. Pokud se dá statistice věřit a 42 procent moderních manželství skutečně končí rozvodem, pak určitě není jediná žena, která se zúčastnila nové svatby svého bývalého manžela. Sarah nechtěla být moderní; připadala si jako dítě, které nechali doma samotné. Prohrábla si nalakované vlasy a drobné konfety z nich pršely všude kolem.

Se zhasnutými světly byt působil takřka normálně. Tma zakamuflovala ve zdech vydlabané díry a tapety odlupující se jako kůže pacienta s leprou. Nepořádek Sarah obviňoval, připomínal jí, jak je pozadu v plánech na rekonstrukci, prodej a stěhování. Nebyl to její plán. Byl to Leův plán.

Souhlasila jsem, připomínala si. Ubíhající čas neúprosně odtikával pod hladinou všech hovorů s lidmi, pod každým filmem, na který se dívala, i pod každou knihou, kterou se pokoušela číst. Jeho tikot byl všudypřítomný a čím dál hlasitější, jak se blížilo dohodnuté datum. Srpen. Sarah měla byt zrenovovat do konce srpna.

Měsíční paprsky ozářily levný lesklý papír kalendáře, pověšeného na zdi. Obdržela ho s mnoha projevy úcty od personálu z Confucia, čínského bistra s jídlem na doma, které bylo dost blízko na to, aby se tam dalo doškobrtat v pantoflích; Sarah si připadala vlastně dost trapně, že patří k jejich nejlepším zákazníkům. Natáhla ruku a odtrhla z kalendáře horní list. Byla ráda, že už má za sebou den, který ji předem děsil.

Ložnice, zanesená plechovkami s barvou a štaflemi, působila opuštěně, jako kdyby se Sarah odstěhovala zároveň s Leem.

„Jenže já jsem pořád ještě tady,“ řekla Sarah. Vzdorovitě si utáhla pásek froté županu a přitáhla si jeho měkký límec až k bradě. I když rozsvítila lampu, ložnice zatvrzele zůstávala ponořená do tmy. Sarah si vzpomněla, že se jí někde povaluje lísteček s nápisem připomínajícím, aby koupila žárovky. Jakmile pak v kuchyni pod dřezem objevila svíčku, připomněla si stránku z kalendáře a musela souhlasit, že ano, určitě je lepší rozsvítit svíčku než proklínat tmu. Když lezla do postele, v poblikávajícím světle se zdálo, že se stěny kolem ní vlní.

Lichotivá zář svíčky zakryla jen způli osmirkovanou podlahu i padající tyč na záclony. Její mihotavý plamínek měkce osvětloval doporučený dopis na nočním stolku, který jí Mavis přinesla. S údivem, co to jen může být tak důležitého, že to vyžaduje podpis, Sarah roztrhla obálku.

Složený papír byl křehký, jak se na dopis od ducha sluší.

Kapitola 1

CONFUCIUS TAKEAWAY

Notting Hill, W11

Tento kalendář je pro naše vážené hosty ZDARMA!

Čtvrtek 9. června 2016

NEMŮŽETE ZABRÁNIT PTÁKŮM SMUTKU, ABY LÉTALI KOLEM VAŠÍ HLAVY. MŮŽETE JIM ALE ZABRÁNIT, ABY SI VE VAŠICH VLASECH POSTAVILI HNÍZDO.

Úzkou uličku ucpala stěhovací dodávka a pohřební vůz. Oba řidiči se odmítali hnout. Pro dům číslo 24 to byl hodně rušný den; jedna dvojice se stěhovala dovnitř, zatímco jiný nájemník se stěhoval definitivně ven.

Zdi georgiánského domu s okny po obou stranách vchodu a s přísně symetrickým průčelím se chvěly v letním vedru. Jejich bledě modrá barva jako by spíš patřila do nějakého rozmarného koutku u moře, a ne do auty zahlcené vedlejší ulice v londýnském Notting Hillu. Fasáda už zažila lepší časy.

Copak jsme neměli všechno? pomyslela si Sarah, vyhlížející ze svého okna v nejvyšším patře na patovou situaci na ulici. Doufala, že Mavis zůstala doma a tím pádem neví, že rakev s její sestrou se připletla do vážného dopravního incidentu. Dokonce ani status celebrity nedokázal ochránit mrtvé tělo před konečnou potupou.

Jediné černé sako, které Sarah vlastnila, bylo příliš teplé, než aby si ho mohla obléknout. Předpověď počasí slibovala ještě vyšší teploty – nebo jimi hrozila. Léto bylo v plném proudu. Dům číslo 24, přivyklý všem ročním obdobím, však dokázal vedra snášet s lehkostí a v těžkém vzduchu zůstával chladný, vysoký a tichý.

„To musí stačit.“ Sarah stáhla ze stojanu na oblečení tmavomodré letní šaty, které si koupila jako dočasnou alternativu před dvěma lety. Poslední pohřeb, jehož se zúčastnila, byl pohřeb jejího otce. Připomněla si, jak matka vzdorovitě přišla v bílém kabátu. Sarah byla v černém, v barvě vran a zlých snů. Od té doby se této barvě vyhýbala.

Upravila si půjčený černý klobouk před ďolíčkovatým zrcadlem, opřeným o ďolíčkovatou stěnu. Zastrčila si pod krempu světle hnědé vlasy a rozhodla se, že je připravená. Konfucius si dělal zbytečné starosti: ptáci smutku by se v tak nedbalém účesu nikdy neodvážili zahnízdit. Dětství ze Sarah vyhnalo všechny stopy fyzické marnivosti. Zrovna dneska by jí připadalo neuctivé, kdyby se vzrušovala kvůli vzhledu.

V botách s podpatky příliš vysokými na tak vážnou událost se jednou rukou přidržela zábradlí a pustila se dolů po schodech. Spěšně minula dveře bytu B, zpoza jejichž lesklého nátěru se ozývaly tóny klasické hudby. Dole na úrovni ulice zely oprýskané dveře bytu C dokořán, zatarasené hromadou krabic. Mohutný nový nábytek stál kolem jako zamlklí hosté v obývacím pokoji, který Sarah tak dobře znala.

Rámované reprodukce, výrazné a barevné, stály opřené o ošoupanou pohovku. V popředí bylo vidět svatební fotku v rámečku. Na Sarah se z ní usmívala dvojice nových nájemníků, de rigeur v černé a bílé, kteří byli tak plní opravdového nadšení, až byli trochu rozmazaní.

Zamilovaní.

Sarah se nesnášela za to, jak při tom slovu zkřivila rty, ale nedokázala se ovládnout. Zářící párek nemohl tušit, že Sařin vztah s bývalým nájemníkem bytu C přispěl ke konci jejího manželství. Smithová odjela v černém taxíku už před půl rokem, ale Sarah se ještě pořád některé dny musela nutit, aby zapomněla na známé kroky na schodech a bouřlivý smích v časných ranních hodinách.

Dopis, který jí Smithová poslala, dorazil s dokonalým načasováním a zaplašil tak pochmurnou čerň dne Leovy nové svatby. Sarah ho teď měla s sebou; nosila ho při sobě neustále, dokonce i teď, když chtěla proniknout na cizí pohřeb.

Zastavila se před domovními dveřmi, jako by to byla hranice cizího území, a prsty nahmatala dopis v kabelce.

Nestálo na něm žádné oslovení, žádný podpis, jen pár v rychlosti naškrábaných řádků na listu vytrženém z diáře. Sarah si vryla do paměti každé slovo jako básničku ze školních let.

Když už Tě nemůžu vidět, aspoň Ti musím napsat. Nemám žádné novinky, vůbec nic, jenom pár rad, které si musíš vzít k srdci. Slibuješ? Zůstaň taková, jaká jsi, moje milá Sarah, protože takhle jsi víc než dobrá. A vždycky hledej v každém něco krásného, protože to je ta kouzelná formule, se kterou se všechno promění a je supr-dupr.

Nenapsal ani na konec „S láskou od“, protože nemusel.

Držet se kouzelné formule bylo složitější, než se zdálo. Hledat a nacházet krásu v lidech se dalo snadno zaměnit za kýč, ale Sarah si připomněla, že napsal „v každém“. Ne vidět krásu pouze v lidech, které měla ráda – to by bylo snadné – ale taky krásu v bručounech a morousech.

Když už je o nich řeč… U obrubníku stála Mavis, celá v černém. Její od molů prožrané tlusté zimní punčochy se vysmívaly letnímu vedru. Pokud Sarah chtěla uplatnit svou kouzelnou formuli, Mavis pro ni představovala největší výzvu.

Jakmile Sarah prošla jejím zorným polem, hlava staré paní v šátku se nepatrně pootočila. Samozřejmě, žádný oční kontakt se Sarah nenavázala: taková bezvýznamná maličkost jako smrt přece nemůže Mavis změnit. Jenže ani tak zlopověstná megera by neměla jít na pohřeb sama, a tak Sarah vzala Mavisino hlasité posmrknutí jako výzvu, aby ji doprovodila, až bude ukládat do země svou jedinou sestru, proslulou spisovatelku a nositelku Řádu britského impéria Zeldu Bennisonovou.

Mavis v kabátě z laciného obchoďáku a okatě nenalíčenou tváří působila mezi ostatními postávajícími kolem hrobu v černém lnu a rozevlátých kloboucích jako uklízečka. V souladu se Zeldinými přáními se pohřbu zúčastnilo pouze pár smutečních hostů. Všichni byli hluboce šokováni. Když udeří smrt, reakce jsou vždy stejné, bez ohledu na to, zda jsou její oběti zámožné, jako Zeldini přátelé, nebo přímo románově chudí jako od Dickense, což její sestra byla.

Podle článků v předních denících spisovatelka nikomu neřekla o své diagnóze, jíž bylo rychle postupující neuromotorické onemocnění. Dokonce se nesvěřila ani Ramonovi, který byl poslední dva roky jejím manželem. Zelda jednou přijela na návštěvu ke své sestře do domu číslo 24 a už se nikdy nevrátila domů. O pár měsíců později v suterénním bytě tiše zemřela. Během prvních pár týdnů ji Sarah vídala přicházet a odcházet, ale když se Zeldino zdraví zhoršilo, nechodila už nikam.

Mavis stála kousek stranou od ostatních a zírala do otevřeného hrobu. Malá výseč její tváře, viditelná pod šátkem, nevypadala žalostně, ale rozhněvaně, jako by chtěla nabrat hrst čerstvé hlíny a dát Zeldě pořádně na pamětnou.

Na opačné straně u navršené kupky země stál přitažlivý muž s tmavou pletí a charismaticky si poťukával kolem očí.

„To je manžel,“ zašeptala žena stojící za Sarah. Vdovec byl o víc než třicet let mladší než jeho manželka. Z jejího kritického tss Sarah vydedukovala, že zjevně není jediná, koho poťukávání nepřesvědčilo.

Když spouštěli rakev do hrobu, Mavis zůstala uzavřená ve svém vlastním pochmurném světě. Nevěnovala pozornost ani elegantnímu shromáždění, ani svému švagrovi. Sarah postoupila kousek dopředu a postavila se rázné ženě po bok, ačkoliv řeč Mavisina těla jasně sdělovala: Nechte mě na pokoji! Sarah ani nepotřebovala svoje psychologické vzdělání, aby Mavis diagnostikovala. Sarah byla na ztráty expert; moc dobře věděla, jak vypadají zblízka.

Dopis, tiše odpočívající v hlubinách kabelky, ji nabádal, aby za nepřátelstvím dokázala vidět lidskou bytost. Když krátký obřad skončil, malá společnost se obrátila k odchodu jako na povel. Půda byla tvrdá a hrbolatá, a tak Sarah vzala Mavis pod paží. Mavis ji setřásla a s hlavou sklopenou se vlekla mezi náhrobními kameny dál.

Když dorazili do domu číslo 24, smuteční hosté následovali Mavis nahoru po kamenných schodech přes černobíle kostkovanou podlahu ve společné hale a pak zase dolů po krátkém schodišti do příšeří suterénního patra. Sarah zahlédla, jak se dveře bytu D na okamžik pootevřely a pak práskly; mezi obyvateli podzemí zuřila tichá občanská válka.

Hrstka návštěvníků začala mumlat něco o šálku dobrého čaje nebo pořádném drinku, jako by si chtěli dokázat, že jsou stále naživu. Zatímco Mavis ještě štrachala po klíči, všechny už přepadl všeobecný hlad – klasický jev při tak pochmurném dni.

Sarah s tichým optimismem očekávala paštičky z lístkového těsta, klasické retro, které už s výjimkou čajových dýchánků po pohřbu, jak doufala, ztratilo svou prestiž.

Vdovec se vypařil bez jediného slova. Žena, která předtím tak nesouhlasně pomlaskávala, teď sdělila všem, kdo ji chtěli slyšet: „Aspoň že měl Ramon tolik slušnosti, že neřečnil na pohřbu.“

„Měla jsem být u Zeldy, když umřela,“ prohlásila další návštěvnice, drobná žena s mrzutým obličejem.

„Všichni jsme tu měli být s ní. Proč svou nemoc tajila? Proč se rozhodla zemřít právě tady?“

Skupinou proběhla vlna souhlasného mručení. Všichni se zdáli být udivení, že se ocitli v tak skromném prostředí.

„Vrátila se domů ke své rodině,“ podotkla Sarah a doufala, že Mavis bude příliš zaneprázdněná odemykáním všech šesti zámků od svého bytu, než aby reagovala na předchozí poznámky. „To je jedině přirozené.“

Sarah to však ve skutečnosti připadalo nepřirozené. Nedokázala si představit situaci tak zoufalou, že by se uchýlila k jedinému zbývajícímu členu svojí rodiny.

Další žena pronesla divadelním šepotem: „Náhodné předávkování léky, to určitě! Jak znám Zeldu…“ Zaváhala, ale hned se vzpamatovala: „Jak jsem Zeldu znala, byl to pěkný pedant. Ta by nedělala nic náhodně.“

Mavis vešla do tmavého bytu a s přesvědčivým klap za sebou zavřela dveře. Sarah se nejistě ohlédla po ostatních, kteří se nejistě podívali na ni.

Pohřeb velké Zeldy Bennisonové byl u konce.

Kapitola 2

CONFUCIUS TAKEAWAY

Notting Hill, W11

Tento kalendář je pro naše vážené hosty ZDARMA!

Pátek 10. června 2016

ANI S NOVÝMI PŘÁTELI NIKDY NEOPOUŠTĚJ TY STARÉ

Na celém světě mají návštěvníci kin dojem, že Notting Hill znají. Je to místo samo pro sebe. I přes kouř z výfuků je plné stromů a stejně tak je tato čtvrť plná extrémů i v jiných ohledech: chudoba i bohatství; hrdá Britannia i nezaměstnanost; karneval i pouliční nepokoje.

Impozantní domy, vybudované pro starobylé rodiny z lepší společnosti, se během staletí propadly do zchátralosti a jejich rozlehlé salony byly rozděleny na garsoniéry. Trpělivě čekaly, až se trend obrátí a mohly si je vzít od single nájemníků zase zpět, a tak dnes jejich opravené fasády opět září novotou. Jenže stačí zahnout za roh a ocitnete se v betonové džungli bytových komplexů nebo v okolí přestavěných maštalí, kde dřív podupávali koně, ale teď jsou v nich ustájeni reklamní agenti, kteří klidně obětují zahradu, jen aby mohli zákazníkům nabídnout poštovní směrovací číslo W11.

Notting Hill dokáže uspokojit všechny chutě a kapsy; do deseti minut chůze od domovních dveří si Sarah mohla koupit – pokud chtěla – retro módní oblečení, drogy i krekry Pringles. Dům číslo 24 dokonale ztělesňoval tuto rozdvojenou osobnost. Představoval skvělou ukázku architektury regentského období, ale zářivá modř jeho exteriéru nutně vyžadovala opravu a okna odrážela různé postavení jeho obyvatel.

U Sarah se okna nedala otevřít. U bytu B zářilo ve slunečních paprscích vkusné dvojité zasklení, nad nímž byly připravené posloužit na míru vyrobené předokenní žaluzie. Byt C o další patro níž měl shnilé rámy; Smithová vylepšování domova nikdy moc nedala.

Sarah přecházela po svém obývacím pokoji se založenýma rukama. Být v tenhle čas doma místo v práci bylo neobvyklé; připadalo jí, že ji byt děsí. Potřebovala se nějak zabavit, a tak si vzpomněla na uvítací přáníčko, které koupila, a začala hledat pero.

Ruka se jí třásla. Chvíli počkala, zhluboka se nadechla a pak začala znovu. Ranní události jí otřásly do morku kostí. Vyletěla z kanceláře, jako by ji pronásledovala smečka vlků, a nevšímala si přitom křiku své nadřízené. Na mobilu se jí teď od Keeleyové vyčítavě kupily zmeškané hovory.

Sarah olízla chlopeň obálky a seběhla o dvě patra níž. Cestou vyměnila pach linolea a polévky z pytlíku za směsici vůně fíků a ylang-ylangu, prosakující z bytu B. Když došla do přízemí, zpomalila.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2