Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Christopher Golden: Peklo z Araratu

Vydání první

Copyright © 2017 by Christopher Golden

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2191. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ararat vydaného nakladatelstvím

St. Martin’s Press, USA v roce 2017

Český překlad © 2018 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Obálka © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0873-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0874-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Christopher Golden

Peklo z Araratu

Tato kniha není první, kterou věnuji své ženě, Connii Goldenové, a nebude ani poslední.

„Copak by sis přála, modré z nebe? Jen si řekni.“

PODĚKOVÁNÍ

Jako vždycky patří dík lidem, kteří mi vytvářejí prostředí vhodné ke psaní, mimo jiné mému agentovi Howardu Morhaimovi, manažerovi Peteru Donaldsonovi a výtečnému redaktorovi Michaelu Homlerovi, dále Lauren Jablonské a celému týmu St. Martin’s Press. Nehynoucí dík patří Connii a oněm úžasným mladým lidem, které s hrdostí nazýváme svými dětmi. Zvláštní poděkování patří i Daně Cameronové, Eriku Simonsonovi (z International Mountain Guides) a Leile Vardizehové za jejich vědomosti, laskavost a odborné znalosti.

Všichni mí milí jsou na dně.

(text skupiny Over the Rhine)

JEDNA

Posledního dne měsíce listopadu, jen pár okamžiků po osmé hodině ráno, se hora začala otřásat.

Feyiz zkameněl, dech se v něm zadrhl, rozpřáhl ruce, aby udržel rovnováhu, a čekal, až chvění ustane. Jenže se zhoršovalo. Jeho klienti na něj něco křičeli německy a on jim nerozuměl. Jeden z mužů zpanikařil a rozječel se na ostatní, jako kdyby se k nim ze srdce hory prokopával samotný ďábel. Stáli na vrcholku, kolem se rozprostírala zářivě modrá obloha, mrazivý průzračný vzduch. Bylo by to idylické ráno na Araratu, kdyby se svět nezačal trhat na kusy.

„Dolů!“ houkl Feyiz. „Na zem!“

Odhodil trekové hole a padl na kolena do sněhu. Od pasu si odtrhl cepín, zabořil ho do ledu a hlavou mu blesklo, jestli ho těch šest mužů a tři ženy skrz temné burácení hory vůbec slyšeli.

Němci se svezli na zem.

Klečel, čekal a doufal, že ztvrdlý sníh nepovolí, snažil se nepočítat vteřiny. Němci po sobě pokřikovali. Jedna žena se divoce zubila, oči jí hořely horečným veselím, vychutnávala si hrůzu okamžiku.

Kdosi ho popadl za paži. Hubená tvář, výrazné lícní kosti, oči modré jako obloha. „Jak dlouho ještě?“ otázal se ten muž se silným přízvukem.

Jako kdyby se něco takového stávalo běžně. Copak by se horský průvodce mohl dožít třiceti dvou let na hoře, která se pravidelně otřásá? Feyiz na něj jen tupě zíral a pak zavřel oči a pomodlil se, nejen za svou ženu a čtyři syny dole ve vesnici Hakob, ale i za každého, kdo zůstal v táboře číslo dva. Tady na vrcholu byl jen sníh a led, ale terén tam u tábora sestával z hromad masivních vulkanických kamenů. Děsilo ho pomyšlení, co by se stalo, kdyby nastal sesuv půdy.

„Dvacet vteřin!“ vyjekla jedna z žen anglicky a pohlédla na Feyize. „Jak dlouho to ještě potrvá?“

Zadržel dech, hora se pod ním najednou vzepjala a celý svět zaplnil rámus. Otevřel zas oči a zíral na vrcholek Malého Araratu v dálce. Srdce mu bušilo v hrudi, jako by zažívalo vlastní zemětřesení.

Led praskl, ozvala se rána jako z děla a v zemi se otevřela obrovská trhlina.

Jakýsi Němec se začal modlit, drmolil hlasitě, snad aby ho bůh slyšel přes burácení hory.

Skončilo to stejně náhle, jak to začalo. Rámus dozníval s ozvěnou a Feyiz se rozhlédl po svých klientech. Vyskočil na nohy, přinutil se zklidnit dech – nemůže si dovolit hyperventilovat tady, v řídkém vzduchu vrcholku – a sklonil se pro trekové hole.

„Pojďte. Musíme okamžitě sestoupit.“

„Ne!“ vyštěkl jeden z klientů, ten, který se předtím modlil. „Co když to ještě neskončilo? Nebo… přijde ještě horší otřes. Zastihne nás po cestě!“

Feyiz na něj hleděl a sledoval, jak mu stoupá pára od pusy. Tahle skupina lidí nebyli přátelé, ale spolupracovníci, členové představenstva jedné technologické firmy z Mnichova. Znali se, ale nezbožňovali se. Všichni až na jednoho neměli s horolezectvím zkušenosti, byli sice vybaveni teplým oblečením a vyzbrojeni tichým odhodláním, ale jejich životy je na tento moment nepřipravily.

„Teď mě pořádně poslouchejte,“ začal Feyiz. O rty mu drhly kousíčky ledu, které se mu nasbíraly na kraji kníru. „Pod horou je moje žena a děti. Moji bratranci a jejich rodiny zrovna teď nosí batohy, vodí koně, přivádějí lezce… přivádějí turisty… na tohle místo. Musím se o ně postarat. Jak dlouho tu chcete čekat? Jestli nastanou další otřesy, bude to možná za několik hodin, nebo dokonce dní. Polezete dolů za tmy? Já jdu teď.“

Otočil se, mačky na botách mu zaskřípaly a zasekly se do ledu cesty, po níž sem vystoupali.

„Počkat!“ vykřikl ten zbožný. „Zaplatili jsme si vás jako průvodce! Musíte –“

Feyiz ho probodl pohledem. „Co musím? Starat se o vás místo své rodiny? Jestli potřebujete na sestup průvodce, pojďte se mnou.“

Vykročil dolů a myslel na několik příštích hodin – hodin, kdy se o něj bude rodina bát zrovna tak moc, jako se on bojí o ni. Za sebou zaslechl Deirdre, zřejmě služebně nejvyšší, jak se na pobožného utrhuje. Ohlédl se a viděl, že ho následují všichni.

Ušel sotva tucet kroků a hora se rozburácela znova.

„Já to říkal!“ zaúpěl ten, co se modlil.

Ale tentokrát Feyiz nepoklekl. Ararat se mu pod nohama netřásl, nevzpínal se jako předtím. Tentokrát cítil chvění a hluk ve vzduchu, vycházelo to z jednoho směru. Pohlédl k jihovýchodnímu hřbetu hory a zjistil, že ten rachot vydávají uvolňující se tisíce tun ledu a vulkanického kamení.

Lavina.

V téhle pozdní části roku na jihovýchodní hřeben nikdo nepoleze, ale jeho vesnice ležela u úpatí východní strany hory. Poslouchal burácivý lomoz ledu a kamení, zrychloval, na klienty zapomněl. Buď s ním udrží krok, nebo se musí s cestou popasovat sami.

Tahle hora zabíjí lidi. Bylo tomu tak odjakživa.

Feyiz se modlil, aby nezabila jeho lidi.

DVA

Na londýnské ulice se snášel lehký deštík a nikdo si toho pořádně nevšímal. Pár chodců na King’s Road otevřelo deštníky, ale většina si jen dopnula knoflík kabátu, pár kapek je nemohlo rozhodit. Adam Holzer si vrazil mohutné ruce hluboko do kapes šedého vlněného kabátu. Narodil se a vyrostl na Long Islandu v New Yorku a spoustu pochmurných listopadových dní se proklínal, že si nedal tu práci a neposlechl si předpověď počasí. Nezměnil se ani po přesídlení do Londýna, stejně jako ho nejspíš nezmění ani blížící se třicáté narozeniny.

Třicet, pomyslel si. Do prdele.

Zlezl všechny možné hory po celém světě – v sedmnácti s otcem zdolal Mount McKinley – a teď se tu nachladí a umře na chodníku před vyhlídnutou restaurací, protože snoubenka už má zase zpoždění a on neměl dost rozumu a nevzal si deštník.

Vytáhl z kapsy telefon a mrkl na čas: 13:37. Měli se sejít v jednu. Pravda, schůzku s manažerkou Bluebirdu si prozíravě domluvil na půl druhou, tušil, že se Meryam jako obvykle zdrží, ale brzy bude muset jít dovnitř bez ní.

Neposlala ani textovku. Začal jí vyťukávat zprávu, pak se podíval na dvě předchozí, které jí už poslal, a rozmyslel si to. Buďto je viděla a schválně je ignoruje, nebo si jich nevšimla a ani další zpráva její příchod magicky neuspíší.

Adam přejel pohledem průčelí Bluebirdu, nízké bílé budovy, nezapadající mezi malebné řadové domky z cihel a kamene kolem. Většina z nich měla v přízemí obchody, naproti přes ulici spatřil fasádu lékárny. V takových deštivých dnech se dá na podobných místech koupit mizerný deštník za pět babek.

Jenže manažerka Bluebirdu už bude čekat. Zkusil si vybavit její jméno – Emily něco – poznamenal si to na kousek papíru, měl ho v peněžence. Bluebird měl výbornou pověst coby svatební podnik, spousta místa na obřad i na hostinu. Fotky na internetových stránkách předváděly samé stříbrné a bílé a zrcadlové plochy, šťastné lidi se sklenkami šampaňského, hezoučké holčičky rozhazující květiny v improvizované uličce. Smyčcová kvarteta se zubila na všechny strany a z nevěst a ženichů sálala spokojenost.

Dokonale rozkošné.

Adam by se už klidně oženil i u sochy admirála Nelsona na Trafalgaru s holubími hovny místo růžových okvětních plátků, jen kdyby se Meryam konečně pro něco rozhodla. Chtěla se vdát v Londýně, a to chápal, koneckonců se tady narodila. Neškodilo by ale, kdyby to trochu upřesnila.

Schoval mobil zpátky do kapsy a vydal se podél předního plotu, nahlížel přes tepané železo, doufal, že na něj Emily Jaksejmenuje nečeká u dveří. Kapka deště mu spadla za krk a sjela dolů po zádech. Otřásl se a nálada se mu jako chameleon přizpůsobila šedivému dni.

„Adame!“

Obrátil se. Meryam se k němu řítila, ostře rudý deštník uprostřed pošmourné šedi přitahoval pozornost jako nahá lady Godiva na koni. Vlhké počasí jí proměnilo krátké hnědé vlasy ve změť kudrlin a široce se šklebila. Ten výraz moc dobře znal. Čpěla z něj potměšilá radost, která ho někdy děsila a někdy opájela.

„Už jsem si pomalu myslel, že nepřijdeš,“ zahučel.

Meryam naklonila hlavu i deštník. „Přece bych tě tu nenechala trčet, lásko.“

„Myslíš jako minulé pondělí v Battersea Arts Centre?“

Připlula k němu, zakryla mu hlavu rudým deštníkem, ovinula kolem něho pravačku, přitáhla si ho k sobě a políbila. Adam se poddal, podráždění ho trochu opustilo, ale usmát se na ni nemínil.

„Za to už jsem se ti mockrát omluvila. Víš, jaká jsem, když píšu. Sedím u Wiltonů a ztrácím přehled o čase.“

Déšť zhoustl, do deštníku nad nimi bubnovaly tučné kapky. Pod jeho střechou vznikl intimní prostor, jako kdyby celý svět kolem zmizel. Těžko se mu tak udržovala vážnost, a koneckonců se zpozdila jen o deset minut.

Čtyřicet, připomněl si. Má čtyřicet minut zpoždění. Řekl jsi jí v jednu.

To minulé pondělí už jí skoro odpustil, ale ne úplně. Pracovali na své třetí společné knize a střídali se v psaní jako vždycky. Meryam se uměla úplně pohroužit do práce, Adam ji přímo viděl před sebou, jak sedí v restauraci, pije čaj a ťuká do notebooku. Rozhodně se to nestalo poprvé. O ruku ji požádal začátkem května ve Skotsku, na vrcholu Ben Nevis, kam si vylezli jen tak, na piknik. Zpočátku se Meryam přímo tetelila nadšením, ale změnila se, sotva začali svatbu doopravdy plánovat. Nedokázala se rozhodnout pro nic, od květin přes pozvánky až po místo konání, a skoro na každý sraz dorazila pozdě.

Teď se k němu pevně tiskla. Deštník se naklonil dozadu, svezla se z něj sprška vody a stekla na ně.

„Nech toho,“ zamumlala.

„Čeho?“

„Ty víš.“

Adam ji políbil na čelo. Byli stejně vysocí – sto sedmdesát pět čísel – a občas mu gesto oplácela. Dnes ale ne.

„Pojďme dovnitř,“ pobídl ji. „Manažerka čeká –“

„Pokud se už na nás nevykašlala,“ doplnila za něj Meryam.

„Ano.“ Adam se jí zahleděl do očí. „Poslyš, těší mě, že máš tak fajn náladu, ale já měl dneska akorát jedno jablko a rád bych to tu rychle vyřídil. A oba víme, že tě tohle zařizování nebaví, takže půjdeme dovnitř, tam aspoň neprší, a ty tenhle podnik odmítneš jako všechny předtím. A já začnu hledat další a ty budeš mezitím vymýšlet, jak mi říct, že si mě vlastně vzít nechceš.“

Úsměv se rozplynul. V očích se jí objevil smutek, odstrčila ho od sebe do deště, zpod útočiště červeného deštníku.

„To není fér,“ zamumlala tiše, skoro neslyšně v hluku projíždějícího náklaďáku. „A není to pravda.“

Vydechl a vsunul ruce zase do kapes kabátu. „Co si o tom mám asi tak myslet?“

„Že tě miluju a že mám práci s knihou a s organizováním dobrodružství na příští rok. Jasně, ty mi řekneš, že tě momentálně zajímá jen jedno dobrodružství. Jenomže někdo z nás se musí starat, z čeho budeme žít, a ten někdo jsem právě teď já.“

Adamovi poklesla ramena, v duchu přiznal porážku. Proti tomu nemohl nic namítat. Možná se tolik nevěnovala přípravám svatby, ale on se zase nesoustředil na dlouhé měsíce, které stráví v Jižní Americe touláním se po Andách a výstupem na Aconcaguu, nejvyšší horu mimo území Asie. Ta výprava poslouží jako základ jejich čtvrté knihy.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Poděkování

Citát

JEDNA

DVA