Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Erin Watt: Něco skutečného

Vydání první

Copyright © 2017 by Timeout LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2192. publikaci

Přeloženo z anglického originálu When It’s Real, vydaného nakladatelstvím HARLEQUIN®TEEN v roce 2017

Český překlad © 2018 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0876-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0877-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Erin Watt

Něco skutečného

Pro Margo

Zbožňovaly jsme tě, ještě než sis koupila tuhle knihu, a zbožňujeme tě ještě víc, poté co jsi nám ji pomohla vybrousit do drahokamu.

Děkujeme, že jsi naší redaktorkou, naší povzbuzovatelkou,

naší přítelkyní.

1

ON

„Prosím tě, řekni mi, že jsou všechny ty dívky plnoleté.“

„Všechny ty dívky jsou plnoleté,“ zopakuju poslušně svému manažerovi Jimu Tolsonovi.

Po pravdě netuším, jestli jsou všechny plnoleté. Když jsem se včera večer vrátil ze studia, párty už byla v plném proudu. Po nikom jsem žádný průkaz nechtěl, rovnou jsem si vzal pivo a dal se do řeči s několika nedočkavýma holkama, které tvrdily, že moji muziku milujou natolik, že si ji zpívají i ze spaní. Připadalo mi to jako pozvánka, neměl jsem ale zájem. Kámoš Luke mě jich zbavil a pak jsem se procházel domem a uvažoval, jestli vůbec znám aspoň čtvrtinu lidí, co se mi nakýblovali do baráku.

Nakonec jsem se dopočítal toho, že jich znám tak nanejvýš sedm.

Jim stiskne úzké rty a posadí se na lehátko naproti mně. Leží tam odpadlá holka, proto se nacpal na konec. Jim mi kdysi řekl, že největší problém spolupráce s mladými rockery je věk jejich fanynek. Proto je tak nervózní, že si musel sednout k puberťačce v bikinách.

„Tak na tuhle větu pamatuj, až se tě na to dneska zeptá bulvár,“ varuje mě Jim.

„Beru na vědomí.“ A co ještě beru na vědomí? Abych se dneska vyhýbal jakýmkoli místům, kde člověk může narazit na celebritu. Nemám na paparazzi náladu.

„Jak to šlo včera ve studiu?“

Obrátím oči v sloup. Jako by Jim nežhavil dráty s technikem ze studia hned, jak jsem odešel, a nenechal si od něj skladbu přehrát. „Víš dobře, jak to šlo. Mizerně. Hůř než mizerně. Mám pocit, že i štěkající čivava by dala vokály líp než já.“

Opřu se a promnu si hrdlo. S hlasivkami nic nemám. S Jimem jsem si je nechal před pár měsíci zkontrolovat u doktora. Jenže tóny, které včera vydávaly, postrádaly… něco. Veškerá moje hudba mi v poslední době připadá nijaká.

Od posledního alba jsem nenahrál nic, co by stálo za řeč. A ani nevím, v čem konkrétně je problém. Jestli za to můžou texty, rytmus, nebo melodie. Všechno i nic, a žádný ladicí program mi s tím nedokázal pomoct.

Přejedu prsty po šesti strunách své gibsonky. Určitě je mi ve tváři vidět jasně čitelné zoufalství.

„Pojď, trochu se projdeme.“ Jim kývne k holce. Vypadá, že tvrdě spí, ale mohla by to předstírat.

S povzdechem odložím kytaru na polštář a vstanu.

„Netušil jsem, že se rád procházíš po pláži, Jime. Neměli bysme si navzájem citovat poezii, než mě požádáš o ruku?“ zavtipkuju. Má ale pravdu, že bychom se od té fanynky měli trochu vzdálit. Nechceme, aby nějaká užvaněná holka vykecala bulváru, že mám tvůrčí blok. Už tak jsem jim dal spoustu materiálu, o čem by mohli psát.

„Viděl jsi nejnovější čísla ze sociálních sítí?“ Zvedne mobil.

„Tu otázku myslíš vážně?“

Zastavíme se u zábradlí na terase. Kéž bychom mohli sejít až dolů na pláž, jenže ta je veřejná, a když jsem naposled strčil nohu na písek za svým domem, vyšel jsem z toho se strženými plavkami a krvácejícím nosem. To se stalo před třemi lety. Bulvár z toho udělal historku o tom, jak jsem se pohádal s bejvalkou a děsil malé děti.

„Týdně ti zmizí tisícovka sledujících.“

„To je hrozný.“ Vlastně spíš paráda. Možná si za chvíli budu moct konečně naplno užít toho, že mám dům na pláži.

Jeho obličej bez vrásek, za což může být vděčný těm nejlepším skalpelům, jaké si člověk může zaplatit, mu zbrázdí rozčílení. „Tohle je vážná věc, Oakley.“

„No a co? Komu sejde na tom, že mi mizí sledující?“

„Chceš, aby tě jako umělce brali lidi vážně?“

Už zase tahle přednáška? Jim mi ji od mých čtrnácti, kdy se mnou podepsal smlouvu, udělil snad milionkrát. „Víš, že jo.“

„Tak se musíš vzpamatovat,“ zavrčí.

„Proč?“ A co má vzpamatování se společného se skládáním skvělý hudby? Spíš naopak bych měl být ještě divočejší, prozkoumat hranice všeho, co život nabízí.

Jenže… copak jsem právě tohle už neudělal? Mám pocit, že jsem za posledních pět let vypil, vykouřil, snědl a vyzkoušel všechno, co je na světě k mání. Není mi ještě ani dvacet, a už je ze mě vyždímaná hvězdička?

Při tom pomyšlení mě na zádech zamrazí strach.

„Protože tvoje vydavatelství přemýšlí, že tě vykopne,“ varuje mě Jim.

Málem při té zprávě začnu poskakovat nadšením jak malý kluk. Už celé měsíce jsme si nerozuměli. „Tak ať.“

„Jak myslíš, že natočíš další album? Studio tvoje poslední dva pokusy odmítlo. Chceš experimentovat se zvukem? Zpívat básně? Psát o něčem jiném než o zlomených srdcích a hezkých holkách, které tvoji lásku neopětují?“

Rozmrzele se zadívám na vodu.

Popadne mě za paži. „Poslouchej, co říkám, Oaku.“

Hodím po něm varovným pohledem a on mě pustí. Oba víme, že nemám rád, když se mě lidi dotýkají.

„Nenechají tě natáčet, když si ze svých posluchačů naděláš nepřátele.“

„Přesně tak,“ souhlasím domýšlivě. „Tak co je mi po tom, jestli mě vydavatelství vyhodí?“

„Protože značky existují, aby vydělávaly peníze, a oni ti tvoje další album nevydají, pokud se budou domnívat, že to neprodají. Jestli chceš vyhrát příští Grammy, jestli chceš, aby tě lidi brali vážně, musíš si vylepšit pověst. Od sedmnácti jsi nenatočil nic nového. To jsou už dva roky. V hudebním průmyslu je to jako celá dekáda.“

„Adele vydala album v devatenácti a pětadvaceti.“

„Ty nejsi zatracená Adele.“

„Jsem slavnější,“ opáčím a nechlubím se. Oba víme, že to tak opravdu je.

První album jsem vydal ve čtrnácti a od té doby mě provází jen neskutečný úspěch. Každé moje album bylo dvojité platinové, album s názvem Ford podle mého příjmení dosáhlo na vzácnou diamantovou desku. Ten rok jsem vystupoval na třiceti koncertech po celém světě, všechny na vyprodaných fotbalových stadionech. Na světě není ani deset umělců, kteří vystupují na fotbalových stadionech. Všichni ostatní se musí spokojit s hokejovými arénami, koncertními sály a kluby.

„Byl jsi slavnější,“ opraví mě Jim. „Po pravdě je ti devatenáct, a už teď hrozí, že tvoje kariéra skončí.“

Napnu se, když vysloví to, čeho se sám bojím.

„Blahopřeju, chlapče. Za dvacet let, až budeš vystupovat v televizních estrádách, se nějaké dítě zeptá mámy: ‚Kdo je Oakley Ford?‘ a máma odpoví –“

„Chápu,“ přeruším ho úsečně.

„Ne. Nechápeš. Tvoje další existence teď visí na takovém vlásku, že i ta máma pak možná odpoví: ‚Netuším, kdo to je.‘“ Jim nasadí prosebný tón. „Podívej, Oaku, chci, abys s hudbou, kterou chceš skládat, slavil úspěch, ale musíš spolupracovat. Celý tenhle průmysl řídí banda starých bělochů, kteří jedou na kokainu a moci. Moc rádi si s vámi umělci pohrávají. Ujíždějí na tom. Nedávej jim záminku, aby se rozhodli, že už za to nestojíš. Máš na víc. Věřím ti, ale taky musíš začít věřit sám sobě.“

„Já si věřím.“

Zněla ta slova stejně uměle i Jimovi, nebo jen mně?

„Tak se podle toho chovej.“

Překlad? Koukej dospět.

Natáhnu se a vytrhnu mu mobil z ruky. Počet mých fanoušků na sociálních sítích stále dosahuje osmi číslic. Sledují mě miliony lidí a hltají všechny blbosti, které můj propagační tým každý den zveřejňuje. Moje boty. Moje ruce. Zírám, příspěvek s mýma rukama získal přes milion lajků a podnítil stejné množství fiktivních příběhů. Ty holky mají vážně živou představivost. Živou a zvrácenou představivost.

„Tak co navrhuješ?“ zeptám se tiše.

Jim si úlevně povzdechne. „Mám plán. Chci, abys s někým chodil.“

„Ani náhodou. Přítelkyni už jsme zkoušeli.“

V době vydání alba Ford mě můj management dal dohromady s April Showersovou. Jo, tak se skutečně jmenuje – viděl jsem její řidičák. April byla tehdy vycházející hvězda reality show a všichni jsme měli za to, že ví, jak to chodí. Předstíraný vztah nás měl udržet na obálkách časopisů a v titulcích všech bulvárních webů. Ano, věděli jsme, že někteří budou dštít síru, ale díky neustálé pozornosti médií a spekulacím jsme byli vidět. Naše jména znal každý odsud až do Číny.

Tisková strategie zabrala. Nemohli jsme ani kýchnout, aniž by nás přitom někdo vyfotil. Půl roku jsme živili bulvár a turné Ford slavilo nebývalý úspěch. April seděla v první řadě na víc módních přehlídkách, než jsem vůbec tušil, že existuje, a dostala obrovskou nabídku na dvouletou spolupráci od jedné z předních modelingových agentur.

Všechno šlo skvěle až do konce turné. Nikomu, ani mně, totiž nedošlo, že když vezmete dva puberťáky a řeknete jim, aby se chovali jako zamilovaní, začnou se dít různé věci. A ty věci se staly. Jediný problém? April se domnívala, že ty věci budou pokračovat i po konci turné. Když jsem jí řekl, že ani nápad, byla z toho nešťastná – a měla tehdy dost velkou základnu na to, aby mohla světu říct, jak moc je nešťastná.

„Tohle nebude jako s April,“ ujistí mě Jim. „Chceme přitáhnout všechny ty dívky tam venku, které sní o tom, že se projdou po červeném koberci, ale myslí si, že toho nikdy nedosáhnou. Nechceme modelku ani hvězdu. Chceme, aby si tvé fanynky myslely, že jsi dosažitelný.“

Navzdory svému nejlepšímu úsudku se zeptám: „A to uděláme jak?“

„Najdeme ti normální holku. Začne ti psát přes sociální sítě. Bude s tebou flirtovat přes internet. Lidi uvidí, že spolu komunikujete. Pak ji pozveš na koncert. Poznáte se, zamilujete se a bum. Zase z tebe bude idol ženských srdcí.“

„Moji fanoušci April nenáviděli,“ připomenu mu.

„Někteří ano, ale miliony ji zbožňovaly. A další miliony tě zbožňovat začnou, až se zamiluješ do obyčejné holky, protože všechny ty dívky ji budou považovat za svoji zástupkyni.“

Zatnu zuby. „Ne.“

Jestli chtěl Jim vymyslet způsob, jak mě mučit, byl na dobré cestě, protože sociální sítě nesnáším. Když jsem vyrůstal, fotky mých prvních krůčků putovaly k té nejvyšší nabídce. Máma mi později tvrdila, že výtěžek šel na charitu. Veřejnost mě zná odmala. Některé části svého života si chci nechat pro sebe, a právě proto platím několika lidem celé jmění, abych se tím nemusel zabývat.

„Jestli do toho půjdeš…“ Jim se významně odmlčí. „Tvoje album bude produkovat sám King.“

Otočím se tak prudce, až Jim překvapeně odskočí. „To myslíš vážně?“

Donovan King je nejlepší producent v zemi. Pracoval už na všem od rapu přes country až po rock. Dělá z umělců legendy. Jednou jsem s ním četl rozhovor, kde prohlásil, že by nikdy nepracoval s popovými hvězdami a jejich komerční hudbou bez duše, ať už by mu za to kdokoli chtěl zaplatit cokoli. Spolupracovat s Kingem je můj sen, jenže veškeré moje nabídky vždycky odmítl.

Když neměl zájem produkovat album Ford, proč by chtěl pracovat na tomhle nejnovějším albu? Proč teď?

Jim se zeširoka usměje, nakolik mu to teda jeho plastový obličej dovolí. „Ano. Řekl, že pokud to myslíš vážně, měl by zájem, ale potřebuje důkaz.“

„A ten důkaz má být přítelkyně?“ podivím se nevěřícně.

„Přítelkyně ne, ale to, co vztah s neznámou obyčejnou dívkou znamená. Že stojíš nohama na zemi a děláš hudbu pro hudbu, ne kvůli penězům a slávě.“

„Stojím nohama na zemi,“ namítnu.

Jim si odfrkne. Palcem ukáže k francouzským dveřím za námi. „Tak mi pověz – jak se jmenuje ta holka, co odpadla tam u bazénu?“

Snažím se sebou neškubnout. „Já… nevím,“ zamumlám.

„To jsem si myslel.“ Teď už se mračí. „Chceš vědět, při čem včera večer vyfotili Nickyho Novaka?“

Hlava se mi začíná točit. „Co s tím má sakra společnýho Novak?“ Nicky Novak je šestnáctiletý popový zpěvák, ještě nikdy jsem se s ním nesetkal. Jeho chlapecká kapela právě vydala debutové album a už teď jim patří přední příčky hitparád. One Direction se musí ohánět, aby jim stačili.

„Zeptej se, co včera Novak dělal,“ vybídne mě Jim.

„Fajn. Jak chceš. Co Novak dělal?“

„Hrál bowling.“ Můj manažer si založí paže na hrudi. „Vyfotili ho na bowlingu, kde byl na rande se svojí přítelkyní – holkou, se kterou chodí už od základky.“

„No, ten se má.“ Obrátím oči v sloup. „Takže mám taky chodit na bowling? Myslíš, že tohle Kinga přesvědčí, aby se mnou spolupracoval? Když mě uvidí, jak se oháním těžkýma koulema?“ Mám co dělat, aby mi z hlasu nezazníval sarkasmus.

„Právě jsem ti řekl, co bys měl udělat,“ zabručí Jim. „Jestli chceš, aby ti King produkoval album, musíš mu ukázat, že to myslíš vážně. Že chceš praštit s večírky se spoustou holek, jejichž jména ani neznáš, a usadit se s někým, kdo tě zklidní.“

„To mu klidně povím.“

„Potřebuje důkaz.“

Stočím pohled na oceán a chvíli jen tak stojím a dívám se, jak se příboj láme o pláž. Na tom albu pracuju poslední dva roky – ne, spíš se snažím pracovat a nejde mi to – a teď mám konečně pocit, že je doopravdy na dosah. Producent jako King by mi pomohl překonat tvůrčí blok a tvořit hudbu, jakou jsem vždycky chtěl.

A jediné, co pro to musím udělat, je chodit s normální holkou? To bych zvládl. Každý umělec se musí někdy v životě pro svoje umění obětovat.

Nebo ne?

2

ONA

„Ne.“

„Vždyť jsem ti ještě ani neřekla, co chci,“ namítne moje sestra.

„Ani nemusíš. Stačí vidět ten tvůj pohled.“ Z mikrovlnky vytáhnu slaninu a na každý talíř položím čtyři plátky.

„Jaký pohled?“ Paisley se zadívá na svůj odraz na spodní straně lžíce, kterou jsem míchala vajíčka.

„Ten, co mi říká, že se mi to, co mi chceš říct, líbit nebude.“ Odmlčím se a připravím snídani i dvojčatům. „Nebo že jsem příliš mladá, než abych tomu rozuměla.“

„Cha. Každý ví, že jsi rozumnější než většina dospělých. Spíš si přeju, abys byla trochu impulzivnější. Všechno by se tím usnadnilo.“

„Snídaně je na stole!“ křiknu.

Paisley si povzdechne, když se na schodech ozve dupot nohou. Naši bratříčci jsou neskutečně hlasití, spořádají obrovské množství jídla a péče o ně vyjde neuvěřitelně draho. Na to můžu říct jediné – díkybohu za Paisleyinu novou práci. S penězi jen stěží vycházíme, přestože Paisley dokáže s tou trochou, kterou nám rodiče zanechali, učiněné zázraky. Pracuju jako servírka v restauraci Sharkey’s, abych naší rodině trochu pomohla, ale moc nám toho nezbývá. Spencer i Shane tvrdí, že si se školným na jejich vysokou nemusíme dělat starosti, protože chtějí získat plné sportovní stipendium. Dosud vynikají jen v přejídání, takže s tím moc nepočítám.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1

2