Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Yvonne Navarro – S. D. Perry: Vetřelci – Komplet – svazek 4

Vydání první

Aliens™ & © 1996, 1998, 2018 Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved.

This translation of The Complete Aliens Omnibus Volume 4, first published in 2018, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2193. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Complete Aliens Omnibus Volume 4

vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn, v roce 2017

Český překlad, 2018 Daniela Čermáková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu Aliens ™ & © 1996, 1998, 2018 Twentieth Century Fox Film

Corporation.

All rights reserved

Přebal a vazba, 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0879-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0880-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Yvonne Navarro

S. D. Perry

VETŘELCI

KOMPLET

SVAZEK 4

VETŘELCI

KNIHA OSMÁ

KONCERT ZLA

Yvonne Navarro

Na památku Patty Woldové. Hudba skončila příliš brzy.

„Slečno Vonová, máte čas?“

Prolog

Nemohl uvěřit, že nechala zhasnuto.

Jarlath Keene si na tuhle příležitost oblékl svoje nejlepší oblečení. Chtěl vyzařovat všechny důležité atributy – peníze, moc, vliv – a dokonale upravené umělé hedvábí Paolettiho obleku, který měl na sobě, všechno tohle vyjadřovalo, a ještě mnohem víc – což by taky mělo, když už za to vyplázl pětapadesát stovek kreditů. V tomhle ohledu se Keeneova strategie naneštěstí ukázala jako značně neefektivní. Ačkoliv byla v místnosti, do níž vstoupil, naprostá tma, měl dojem, že je obrovská, na což předtím nebyl z žádného bytu nebo domu zvyklý, obzvlášť v malých budovách na přecpaném Manhattanu. Okamžitě si začal připadat jako trpaslík.

Černočernou tmu ozařovala pouze noční obloha zahalená smogem, jež sem prosvítala okny od podlahy do stropu tohoto střešního bytu. Bylo to však jedno. Místo působilo přepychově, přímo dekadentně, a to se nedalo zamaskovat. Keene to vnímal každým smyslem kromě zraku. Koberec pod italskými pseudokoženými mokasíny byl tlustý a pružný, ve vzduchu byl cítit drahý parfém. V duchu si přál, aby se nemusel tápavě šourat po místnosti – cítil se trapně a ocitl se tak v jasné vyjednávací nevýhodě –, ale když natáhl ruce, konečky prstů přejel přes polstrování na luxusním nábytku z opravdového hedvábí a kůže. Ve své touze si to prohlédnout i očima vyzkoušel všechny vypínače a lampy, ale nic nefungovalo. Zběsilá, vzdálená světla velkoměsta střešní byt moc neosvětlovala, ale bude to muset stačit. Ta žena měla očividně světla napojená na nějaký hlavní vypínač, k němuž měla přístup pouze ona. Zdálo se, že nemá na výběr než pronést svůj návrh ve stínech.

„Pane Keene.“

Hlas měla jemný a dokonale ženský, pouhý šepot ve tmě tak křehký jako tenounký šátek povlávající ve větru. Keene se zarazil, než se otočil s veškerou důstojností, kterou dal dohromady vzhledem k faktu, že stál ve tmě a mluvil se ženou, která na druhé straně místnosti působila spíš jako duch. Odkašlal si. „Ano, slečno – ehm…“

„Mina.“

„Tedy, Mino. Děkuju, že jste se se mnou sešla.“ Ten smyslný hlas zařídil, že mu dokonale ušitý oblek náhle připadl příliš malý a bylo mu v něm horko navzdory příjemně klimatizovanému vzduchu ve střešním bytě. „Vím, že to bylo narychlo –“

„Můj čas je dosti cenný, pane Keene. Co si přejete?“

Teď od něho stála jen nějaké tři metry, zády k řadě velikých oken. Obrovský Manhattan za oknem, ozářený stříbřitým a zlatavým svitem, za ní bledl, zastíněný její siluetou. Vidět byly jen její třpytící se oči, neuvěřitelně záhadné. Vlasy měla rozpuštěné, v rozporu s japonskou tradicí, a spadaly jí k pasu jako dokonale uhlazený vodopád. Mina byla legendou v nejvyšších kruzích lidí na zemi – jejichž jmění se počítalo v miliardách – a tajemstvím pro všechny ostatní. Proč souhlasila, že se s ním sejde?

„Já… mám návrh,“ vypravil ze sebe. Nic neřekla, ale Keene si představoval, že pochybovačně nadzvedla obočí – které je jistě elegantně tvarované a má barvu půlnočního oceánu nad krásnýma očima. „Obchodní povahy, samozřejmě. Ohledně… našeho společného známého.“ Keene zakroutil hlavou, límeček košile ho najednou škrtil. „Za vaše úsilí se vám odměním více než štědře.“

Mina se nemusela smát, aby Keene vycítil, že ji jeho nemotorná mluva nemálo pobavila. Stejně jako vůně jejího parfému visela jeho slova ve vzduchu mezi nimi, ačkoliv ani zdaleka ne tak příjemně jako voňavka Charielle. „,Úsilí?‘ Jaká zajímavá volba slov, pane Keene.“ Usadila se do křesla před oknem velice elegantním pohybem jako nějaká hadí tanečnice… nebo možná přímo jako kobra. V celém bytě panovalo podivné ticho, jako by byl naprosto zvukotěsný. Keene z nějakého důvodu očekával, že bude v pozadí hrát nějaká hudba, cosi romantického a neobyčejného… snad harfa.

„Možná že,“ naznačil Keene jemně, „ten… ehm, džentlmen, se kterým se stýkáte, nevyhovuje vašim potřebám. Vztah mezi mužem a ženou ovlivňují i jiné složitosti než majetek a já se z jistých zdrojů dozvěděl, že existuje jiný majetný džentlmen, který velmi touží po vaší společnosti.“ To nebylo špatné, pomyslel si. Ta slova se naučil a pronesl je téměř bez chyby, jenom ten džentlmen mu nešel přes jazyk – což nebylo žádné překvapení vzhledem k tomu, co si o daném muži myslel. „Jsem připraven vám zaručit značný bonus za to, že vše uvážíte.“

„Aha.“ Mina otočila hlavu k oknu a Keene nyní jen stěží rozeznával její profil. Vysoké čelo, malý rovný nosík, plnou linii rtů nad klasickou bradou. „A co s mužem, kterého opustím, pane Keene? Co s ním?“

Teď byl Keene vděčný za to, že jsou ty zrádné lampy zhasnuté. Byl rád, že dovnitř dopadá jen měsíční světlo, takže není vidět, jak se mu rty začínají stahovat v liščím úšklebku. Snažil se ovládnout a vyhrál ve snaze potlačit náznak úlisnosti v hlase. „Život občas přináší i nepříjemné chvíle, že? Člověk se musí naučit vypořádat s osudovými zvraty. Mnoho lidí věří, že je jejich osud daný už od okamžiku zrození.“

„A vy – čemu věříte?“

Ten hlas byl smyslný a sladký, jako horká čokoláda stékající ze lžíce. Ve své podstatě byl až nebezpečně rozptylující. „Já – já věřím, že člověk má vlastní život ve svých rukou,“ vyhrkl. „Existence každého je výjimečná, formovaná miliardami zkušeností, které se stanou jemu a nikomu jinému.“

„Opravdu.“ Mina mlčela tak dlouho, až si Keene začal myslet, že ztratila zájem, že ji prostě tenhle obchod nezaujal. Co by pomohlo? uvažoval. Drogy? Víc kreditů? Ještě nevyčerpal veškeré možnosti, ale už mu toho moc nezbývalo.

„Dobrá tedy,“ řekla náhle. „Udělám to. Ale o našem dnešním rozhovoru se nesmí absolutně nikdo dozvědět. Pokud se naše schůzka dostane na veřejnost, pak… za to zaplatíme oba.“

„Můžete mi plně důvěřo-“

„A,“ skočila mu do řeči, „ten bonus, o němž jste se zmiňoval, převedete do hotovosti. A uschováte ji, dokud si ji nevyžádám. Nejdřív musím zařídit pár věcí. Nesnažte se mne oklamat, pane Keene, nebo se vám vaše přání splní úplně jinak. A nebude to příjemné.“

„Ujišťuju vás –“

„Teď můžete odejít, pane Keene.“

Otevřel ústa, aby ještě něco dodal, ale kdesi za ním se otevřely dveře, až se mu srdce v hrudi divoce rozbušilo. Do místnosti vtrhlo bílé světlo a náhle se zastavilo, jako by se neodvažovalo přesáhnout vlastní metrový obdélník.

„Má asistentka vás doprovodí ven. Kontaktuju vás, až nastane čas. Dobrou noc, pane Keene.“

Chtěl protestovat, dožadovat se práva vidět ji tváří v tvář. V sázce byly stovky tisíc kreditů – jeho celoživotní úspory. Copak nemá právo pohledět jí do očí a zjistit, kdo přesně je?

Nakonec Jarlath Keene vyšel z Minina bytu s hlavou vztyčenou, jak nejvýš to šlo, jako soupeř, který byl poražen, ale nezabit. Ten pocit dodával sílu jeho touze po pomstě, a tím to celé bylo ještě lepší. Pro něho byla Mina tenounkou prasklinkou v základech, takovou, která se propracuje na mnohem hlubší úroveň než peníze. Dneska v noci se mu bude dobře spát, když ví, že ty drobounké prasklinky způsobila jeho ruka.

S dostatečnou péčí a trpělivostí se z té jediné trhlinky stane propast.

1

Manhattan 2123

Kancelář Jarlatha Keenea v Synsound Corporation se nacházela ve „Věži“, jak se všeobecně přezdívalo kancelářím viceprezidentů. Společnost Synsound sídlila na Manhattanu, takže kanceláře zde byly nejluxusnější, ale základny měla po celém světě. Jen v téhle budově pracovalo dalších čtyřiatřicet viceprezidentů a Keene si připadal jako starý kozel ve stádu mladších kozlíků. Neustále ho trápilo, že je v žebříčku až pátý nebo šestý odshora, v závislosti na tom, čí hlava byla v tu danou chvíli na hierarchickém špalku. Připadalo mu, že jeho titul viceprezidenta pro hudební rozvoj neznamená nic víc než nóbl mosaznou jmenovku na zdi vedle dveří do kanceláře a osobní asistentku sedící u stolu vedle. Všechna důležitá rozhodnutí, jež stála víc jak dva tisíce kreditů, podléhala souhlasu někoho jiného.

Dneska večer se soumrak snesl brzo, způsobený hustším smogem než obvykle, smíšeným s nízkými tmavými mračny, z nichž se na ubohé lidi daleko dole na ulicích snášel vytrvalý, nepříjemný deštík. Kdyby měl kancelář jen o dvě patra výš, okna od podlahy do stropu by byla plná hnusné mlhy, jež předznamenávala první mraky. Čirou náhodou však Keene stále viděl – jaké štěstí – budovu MedTechu o tři míle dál. Vzduch kolem ní byl prostý jakýchkoliv výparů díky neustálým výbojům elektřiny probleskávajícím soukromým vzdušným prostorem, které generoval přístroj vlastní výroby MedTechu, sterilizující vzduch kolem ventilačních průduchů budovy, než se mohl dostat do drahocenných plic zaměstnanců. Když MedTech poprvé před šesti lety spustil tuhle svoji hračičku, elektrický hluk a statika narušila veškeré syndisky v nahrávacích studiích v prostředních patrech budovy Synsoundu během jediné hodiny a skoro zničila celý Synsound. Atmosterilizátor zastavil jen rychlý soudní zákaz. Soudní bitvy byly divoké, těžké a drahé a výsledek představoval kompromis: MedTech může dál používat ten svůj atmosterilizátor – přece jen se staral především o zdraví jeho zaměstnanců a čistotu lékařských testovacích zařízení –, ale musel uhradit škody vzniklé Synsoundu při opakování nahrávání, a než mohl svůj přístroj znovu zapojit, musel vyvinout a instalovat systém silového pole, který by omezoval elektrické výboje jen na vlastní vzdušný prostor. Nyní byly tyhle dvě společnosti hořkými konkurenty a to Keeneovi dokonale vyhovovalo.

Nesnášel je totiž obě.

Otočil se, protože zaslechl zaklepání a zvuk otevírajících se dveří s dubovým obložením, vedoucích do jeho kanceláře. „Ano?“

„Přišel za vámi Damon Eddington,“ oznámila mu jeho asistentka Marceena stroze. Robustní žena krátce přes čtyřicet prodělala minulý týden drastickou změnu vzhledu. Její předchozí nazrzlý pážecí účes byl pryč. Místo něho měla po stranách vyholenou a odbarvenou hlavu a nahoře kštici zářivě oranžových kudrn. Nejspíš si nechala vyhladit vrásky na tváři a rozhodně si vylepšila šatník. Dnešní zelený kostýmek měl nízko položený pas a krátké rukávy, což působilo dojmem, jako by se smrskl o pár velikostí, zatímco ho měla na sobě. Celý komplet byl doplněný fialovým šátkem uvázaným kolem tlustého krku a zastrkaným za límeček saka. Vypadalo to prostě otřesně.

Když nad tím Keene uvažoval, byl si jistý, že to udělala, aby vypadala přitažlivěji. Nejspíš se domnívala, že jí bude konečně věnovat víc pozornosti i mimo práci. Ani na začátku moc krásy nepobrala a Keene si teď pomyslel, že Marceena vypadá jako jedna z těch starožitných panenek, jež nedávno opět získaly na oblibě a jejichž cena teď závratně stoupala. Při představě, že jí celou tu dobu šlo právě o tohle, se málem nahlas uchechtl. Každopádně když nijak neokomentoval její nový vzhled, Marceena přešla od zdvořilosti k chladnému, téměř mrazivému chování. Co čekala – že ji pozve na rande? To teda určitě. Keene byl zdravý dvaapadesátník v kondici, který na svůj věk navíc ani nevypadal. Pokoušel se ji litovat, ale nešlo mu to. Popravdě měl momentálně mnohem víc společnic, než mohl zvládnout, a ani jedné z nich nebylo víc než pětadvacet. Vážně si myslela, že se jim může vyrovnat? Její neustálé pokusy byly otravné.

Jelikož Marceena stála ve dveřích jako prostředník mezi ním a Damonem Eddingtonem, připadalo mu to jako dokonalá chvíle znovu jí připomenout, kdo tu udílí rozkazy.

„Přijmu ho, hned jak budu moct.“ Záměrně se k ní otočil zády a znovu vyhlédl z okna.

„Je… docela rozčilený,“ pronesla Marceena a do hlasu se jí vloudila špetka nejistoty.

Keene by se nejradši uculil, ale ovládl se, odraz by ho mohl prozradit. „Řekl jsem, že ho přijmu, hned jak budu moct.“ Schválně promluvil mrzutě.

Po další chvíli plné váhání zaslechl, jak se dveře zavírají. Pousmál se. Ať si s Damonem Eddingtonem na čtvrt hoďky poradí, pomyslel si. Nebyla hloupá a pochopí, že ji Keene takhle trestá. S úsměvem na rtech přešel ke svému stolu a pustil se do úklidu smlouvy a návrhů na převzetí Duplidroids, Incorporated – Damon nemusí zjistit, že Synsound platí jedinému výrobci mutaidů přes milion kreditů, aby znovu vytvořil hudební skupinu jménem Jane’s Addiction na oslavy čtvrtstoletí za dva roky. Schoval důkazy do vrchního šuplíku a strávil pár minut úklidem obsahu ostatních zásuvek ve stole, než se konečně posadil na židli a čekal. Minuty ubíhaly a Keene bojoval s touhou se nahlas rozesmát. Dovedl si přesně představit, co se děje ve vedlejší kanceláři jeho asistentky.

„Proč to trvá tak dlouho?“ zeptal se Damon Eddington. Nakláněl se nad stůl asistentky a sledoval, jak se nervózně odtahuje. „Myslel jsem, že účelem objednané schůzky je domluvit si čas s jistou osobou, a Keene řekl, že mě přijme, zatraceně!“

„A taky že ano, pane Eddingtone.“ Ženin hlas byl jako med, naprosto profesionální. „Prosím, jen chvíli počkejte. Určitě už to nepotrvá dlouho.“

„Fajn.“ Damon se otočil a vykročil k pohovce z imitace kůže. Odolal touze nakopnout nóbl konferenční stolek před ní. Ta věc byla z kovu a skla a Damon si dokázal živě představit, jak se jeho povrch rozbíjí a časopisy se rozlétnou do všech směrů. Další z proslulých výbuchů Damona Eddingtona. Místo toho však sebou praštil na gauč a sledoval asistentku, jestli nějak nenaznačí, že už ho Keene přijme.

Když se dalších deset minut nic nestalo, Damon vylovil z kapsy vestičky placatku a trochu si přihnul sladkého ostružinového koňaku, poválel ho na jazyku a na chvíli odtrhl mysl od toho, jak se cítí uraženě. Pro Keenea to byla hra, tím si byl jistý, ale proč? Synsound – s Jarlathem Keenem u kormidla – už ho povodil za příslovečný nos, nebo to tak Damonovi alespoň připadalo, když tu tak musel sedět jako pitomec. Keene tím dokazoval, že má mimo jiné nízkou a mizernou povahu. Ta asistentka – nedovedl si vzpomenout na její jméno – ho nejspíš měla za úkol zdržet, jak jen to půjde. Klidně ho tady mohla nechat sedět, dokud to nevzdá a neodejde. Sešpulil rty. To ani náhodou.

Damon se ještě jednou napil a zašrouboval víčko zpátky na plastovou čutoru, kterou pak schoval do kapsy. Přiměl se na měkké pohovce uvolnit. Jako vždy měl hlavu plnou hudby, temné skladby vlastní výroby, která byla v procesu pomalého a bolestivého zrození od doby, co byly na disky vytištěny zprávy o jeho posledním malém koncertu. Po pár minutách zalovil v další kapse a vytáhl přenosný záznamník. Jestli Keene promrhá celý jeho den tím, že ho nechá čekat před kanceláří, pak Damon toho času využije, jak jen to půjde. Tu asistentku může využít jako publikum.

Zabroukal pár tónů, pak pár taktů, nechal je vířit jako disharmonické stíny ve vzduchu, zatímco si zahříval hlasivky. Ta ženská už se na něho mračila, ale nevšímal si jí. Co záleží na jejím názoru, když zbytek světa zřejmě jeho kreativitu nesnáší ještě víc? V Damonově životě Keeneova sekretářka vůbec nic neznamenala.

„Hm-mm-Mm-mM-mm –“ Procvičil si hlasivky a ztratil se ve zvucích a tónech, výška hlasu stoupala a padala, dokud se nerozezpíval úplně, beze slov, ale jakousi prodlužovanou vibrací, jíž se snažil napodobit původní zdroj, kvílení umírajících feťáků v odvykacích zařízeních. Tvář té asistentky teď byla stažená odporem, hlavu schovávala mezi ramena jako želva, která se snaží ukrýt před útočníkem. Když Damonův hlas, sám o sobě slušný baryton, vyplodil další zkusmou melodii do mikrofonu v záznamníku, zahlédl, jak popadla telefonní sluchátko na stole a opakovaně tiskla tlačítko na interkomu. Usmál se pro sebe, ani nemusel přestat zpívat, aby věděl, co říká. Když vstala a přešla k místu, kde seděl na gauči, záda měla ztuhlá a na čele, pod linií těch děsně oranžových kudrn, se jí perlil pot. Damona potěšilo, že ji jeho hudba dostala. Nezáleželo na tom, že se jí nelíbila. Oceňoval jakékoliv účinky.

„Pan Keene vás teď přijme,“ vyštěkla, když se Damon odmlčel a tázavě se na ni zadíval. „Cestu znáte.“

Damon se uculil. Cestu? Ach, ano – to rozhodně zná. Keeneovu cestu, cestu Synsoundu… cestu braku, podle Damonova názoru. Nemělo však smysl se dohadovat, zvlášť s touhle nickou, a tak přikývl a vstal. Záznamník schoval a nevšímal si jejího slyšitelného úlevného vydechnutí. Ani se neobtěžovala doprovodit ho ke Keeneovým dveřím a Damon to ani nečekal.

Keeneova kancelář byla obrovská a stejně vkusně vybavená, jako byl muž, který ji využíval, oblečený. Damon se v módě moc nevyznal, ale oblek od Ricciho Mattého, který měl Keene na sobě, se nedal přehlédnout, a bezpochyby ani boty, které byly stejně tak drahé. Lesknoucí se ocelově šedé vlasy měl dokonale zastřižené a jeho vytříbená, ručně malovaná vázanka představovala urážku pro Damonovu vycpanou vestu od Danfortha, i když se o ni dobře staral. Ten chlap se očividně topil v kreditech – Synsound zřejmě vydělával tolik, že jeho vedení nevědělo, jak je utratit. Proč tedy bojovali o každý kredit v jeho smlouvě a tolik Damonovi ztěžovali jakýkoliv pokus o navýšení rozpočtu?

Keene seděl za obrovským kaštanovým stolem z plexiskla, který byl úplně prázdný. Na zdech však visela spousta zarámovaných zlatých a platinových desek, než aby vzbuzovaly dojem muže se spoustou volného času. Skoro celou jednu zeď zabíraly řady a řady v drahých týkových rámech. A Keene sám: samolibý, elegantní, vždy trpělivý, vypadal jako člověk, který se smířil s únavným údělem v podobě řešení dalšího problému ve svém životě a označil se za mučedníka. Dokonce i jeho hlas byl pečlivě upravený, bez sebemenšího náznaku výrazu. „O co zase jde, Damone?“

Starý Damon Eddington, muž, jímž býval předtím, než ho Synsound před mnoha lety pošlapal, by se otočil a odešel… po tom, co by Keeneovi řekl, ať si trhne. Ne – ten starý Damon Eddington by odešel z čekárny už před třičtvrtěhodinou.

Současný Damon Eddington vešel s hlavou sklopenou, jako by byl ponořený do svých myšlenek, s rukama vraženýma do volných modrých džínsů, jež představovaly jeho každodenní uniformu. Díval se na svoje nohy, jak přecházejí přes dokonalý koberec, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě. Beze slova se posadil na židli před Keeneovým stolem, a když konečně zvedl pohled, jeho tmavé oči byly mírné, zrak soustředěný na cosi vzdáleného, co mohl vidět jenom on.

„Chci… vetřelce.“

Oněmělé ticho, které Damon očekával, vůbec nepřišlo. Keene ani nemrkl. Ruce měl dál klidně složené na dokonale naleštěném povrchu stolu, kvůli odrazu pod prsty vypadal jako nějaký android s dvojitýma rukama postavený tak, aby mohl hrát na jakýsi nově vynalezený ďábelský nástroj. „Chcete vetřelce,“ zopakoval Keene. Damon potlačil touhu Keeneovi připomenout, že nejde o žádné psychologické sezení, kde doktor opakuje všechno, co řekne pacient, aby se ujistil, že mu dobře rozuměl. „Tak se na to podívejme,“ pokračoval Keene. „Zbraněmi se nezabýváte, takže to můžeme vyloučit. Ani léky nebo drogami. Takže ty taky nepřipadají v úvahu. Kvůli čemu teda přesně toho vetřelce potřebujete, Damone?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

VETŘELCI

KNIHA OSMÁ

KONCERT ZLA

Yvonne Navarro

Věnování

Prolog

1

Manhattan 2123