Dating you/Hating you

Copyright © Christina Hobbs, Lauren Billings, 2017

Translation © Tereza Suchá, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-326-0

kapitola jedna

Evie

Bulvár La Cienega se plazí jako nekonečný betonový had, bez kterého by se toto město bohužel neobešlo. Protíná Los Angeles ze severu na jih jako obrovská tepna procházející Čtvrtí studií – oblastí, kde se odjakživa nachází nejstarší filmová studia. Někdy je tato oblast označována zkratkou TMZ podle anglického výrazu „thirty-mile zone“ – třicetimílová oblast.

V době své největší slávy a dlouho před tím, než ostatní města začala lákat filmaře slevami na daních a velkými pobídkami, vznikala většina filmů právě tady. V průběhu desetiletí tudy protekly stovky milionů dolarů z filmových zakázek, přesto jsem nikdy neslyšela nikoho z filmové branže použít toto označení v běžné konverzaci. Rozhodně ne tak, jak byste to očekávali. Stejně jako turista, který o San Franciscu mluví jako o Friscu, každý, kdo by v souvislosti s Hollywoodem použil označení TMZ, o sobě prozradí, že je pouhým návštěvníkem tohoto města, který si před svým výletem dobře prostudoval Wikipedii. Zkratka TMZ je prostě natolik zastaralá, že si většina mých kolegů ani neuvědomuje, že bulvární webovky TMZ byly pojmenovány právě po této oblasti.

La Cienega se nijak neliší od většiny ulic tady v Hollywoodu: řady obchodů a restaurací postavených v podivných úhlech a zaplněných do posledního místečka, palmy a billboardy trčící proti šedomodré obloze a všudypřítomná auta. Směrem na sever si stále víc připadáte jako v hollywoodském snu. Kulisy strmých kopců jako by vyrůstaly přímo z asfaltu. Nad městem se tyčí nablýskaná okna a brány u příjezdových cest domů za miliony dolarů rozesetých po okolních svazích jako kostky ze hry Tetris.

Tento výhled je však jen pro ty, kteří si to můžou dovolit. Stejně jako většina lidí tady v Los Angeles i já zůstávám nohama na zemi a jediné, co vidím ze svého okna, je byt na druhé straně ulice obývaný polonahým marockým žonglérem.

Mohlo by to být i horší.

Ačkoli nenávidím La Cienegu a její neutuchající chaos, je to nejkratší cesta z jedné strany LA na druhou a kdokoli z místních vám potvrdí, že pokud tudy chcete jet autem, ze všeho nejdůležitější je správné načasování. Vyrazte ve dvě a za dvacet minut dojedete téměř kamkoli. Pokud ale vyrazíte v pět jako většina lidí, ujedete za hodinu stěží osm kilometrů.

Naštěstí většinou opouštím kancelář mezi posledními.

Vzhlédnu, když zaslechnu zaklepání, a uvidím Daryl v celé její kráse se zářivě blonďatými vlasy a modrýma očima, jak stojí ve dveřích. Zatímco já nezapřu své tmavovlasé a tmavooké rodiče, Daryl Hannah Jordanová je věrnou kopií své jmenovkyně a vypadá spíš, jako by právě vyplavala na scénu ve filmu Žbluňk!, než že vyrostla v San Dimas, tři domy ode mě.

„Pracovní den skončil už před hodinou,“ oznámí.

„Potřebuju jen dočíst ten článek, než půjdu.“ Instinktivně přimhouřím oči a prohlížím si ji. Ještě před pár hodinami měla Daryl na sobě sukni a opravdu vysoké podpatky. Teď se ale převlékla do nemocničního oblečení a své sluncem vyšisované vlasy si stáhla do culíku. „Dnes je ten večírek u Steph a Mikea. Doufám, že tohle je tvůj kostým.“

Daryl se nervózně snaží vyčistit neexistující skvrnu z lemu košile a mně je jasné, že mě zase nechá ve štychu.

„Ne,“ vydechnu.

„Omlouvám se,“ dramaticky se sesune na protější židli.

„Ty jsi ale kráva! Ty z toho vážně hodláš vycouvat?“

„Opravdu jsem tam chtěla jít! Ale zapomněla jsem, že jsem slíbila strejdovi, že se dneska večer stavím. Proč jsi mi to dnes odpoledne nepřipomněla? Víš moc dobře, že to máš v našem vztahu na starosti ty!“

Klesnu zpátky na židli. Daryl si vydělávala na školu u svého strýce v léčebných lázních a dokonale si užívala všech zaměstnaneckých výhod. Je to nádherná žena – má pevnou pokožku, dokonalá prsa a mezerou mezi jejími stehny byste mohli sledovat televizi. Zároveň však klidně přizná, že do určité míry za svou dokonalost vděčí průkopnickým snahám vědy a svého strýce, doktora Eliase Jordana, plastického chirurga. Daryl bude letos třicet a kromě práce v oddělení Televizní tvorby vypomáhá svému strýčkovi, což jí zaplatilo veškerá nedávná vylepšení. Stejně jako většina lidí v tomto městě se i ona rozhodla, že nikdy nezestárne.

Naštěstí už ji to nemusí trápit, protože ji hodlám sprovodit ze světa.

„Dnešek se tedy opravdu nepovedl.“ Zkontroluji si mobil, než ho hodím do kabelky. „Můžeš mi připomenout, proč tě mám mít ráda?“

„Miluješ mě, protože jsem ochotná poslouchat tvoje nekonečné historky ze světa filmu, a také proto, že se moje pasivita dokonale doplňuje s tvojí potřebou mít všechno neustále pod kontrolou.“

Kéž bych jí mohla nějak odporovat, ale uvedla dva pádné důvody. Vyrůstala jsem obklopená filmy, mám je prostě v krvi. Můj otec pracoval jako elektrikář pro Warner Bros. A moje máma česala a líčila snad v každém studiu ve městě. Když mi bylo osm, přesvědčila jsem je, aby mě nechali jezdit po škole na kole do nedaleké videopůjčovny – ano, jsem už tak stará – kde se mi podařilo přimět starého vrásčitého manažera Larryho, aby mě zaměstnal. Místo platu jsem si mohla zadarmo půjčovat filmy. V posledním ročníku na střední mi konečně začal dávat výplatu.

Procestovala jsem celý svět, ale LA vždycky bylo – a vždycky bude – mým domovem. Nejen že tu mám rodinu, moje srdce patří špíně, chaosu a nepsaným pravidlům Hollywoodu. To je důvod, proč jsem se stala talentovou agentkou. Nikdy jsem se nechtěla objevit přímo ve filmu, ale vždycky jsem toužila být u toho, když vznikal.

Taky je pravda, že chci mít vždy všechno pod kontrolou. To se Daryl naprosto trefila.

„Dobrá,“ řeknu. „Ale až mi příště nějaký klient domluví příšernou schůzku naslepo, kterou nebudu moct odmítnout, namaluješ si Eviin obličej a půjdeš místo mě.“

„Domluveno.“ Prohlíží si mě s nuceným úsměvem na tváři. „Nechci přilívat olej do ohně, ale ty máš svůj kostým v autě, nebo jdeš za nevrlou bankéřku s citem pro módu?“

Už jsem se chystala jí říct, co mi může s mým kostýmem, když otevřenými dveřmi přes její rameno zahlédnu pohyb na chodbě.

„Amélie!“ zavolám a obličej nakoukne dovnitř. „Co děláš dneska večer? Moc prosím, řekni, že nemáš nic v plánu, slečno Amélie Bakerová, děvče moje ze všech nejoblíbenější.“

„Musím vyzvednout Jaye z tábora,“ odpoví, „a zbytek večera hodlám strávit v pyžamu jezením raviol přímo z konzervy.“

Položím hlavu na stůl.

Pracuji v oddělení celovečerních filmů, zastupuji herce a herečky a Amélie pracuje jako zástupce vedoucího na personálním. Vzhledem k tomu, že dospěla dřív než většina z nás, je také hrdou matkou nejchytřejšího a nejkrásnějšího dvanáctiletého chlapce na světě.

Pomalu propadám zoufalství. „Je nějaká šance, že bys sehnala hlídání?“

Amélie vejde do místnosti a posadí se na opěradlo Daryliny židle. Má nakrátko střižené vlasy těsně lemující obličej. Tento styl se mi moc líbí a ráda bych ho sama vyzkoušela, ale vím, že se k tomu nikdy neodhodlám. Krátké vlasy zvýrazňují její zářivý úsměv, tmavou pokožku a lícní kosti.

„V pátek večer?“ Zní vcelku pobaveně. „Naprosto bez šance. Proč?“

„Protože Daryl je nejhorší kamarádka, kdežto ty jsi ta nejlepší?“

Její smích mi jasně naznačí, že nemá smysl naléhat, a já si povzdychnu.

„Máš velké plány?“ Ani se nesnaží zakrýt sarkasmus, když dodá: „Ne že bych očekávala, že budeš mít rande nebo tak něco, ale naděje umírá poslední.“

Narovnám se a dramaticky ukážu na Daryl. „Měla jsem jít na večírek tady s tou.“

„To je pravda,“ odpoví Daryl provinile, „ale zapomněla jsem a slíbila jsem strýci Eliasovi, že mu projdu účetnictví.“

Amélie nasadí mateřský tón a zahrozí na ni prstem. „Ne že si zase necháš něco udělat s obličejem.“

Daryl okamžitě změní téma. Většinou nekomentujeme, co Daryl provádí – je dospělá a my si myslíme, že je už tak dokonalá. Dělá to jednoduše proto, že chce, a nám do toho nic není. Na druhou stranu musím i já uznat, že to poslední dobou trochu přehání.

„Jenom malé poupravení.“ Daryl nonšalantně mávne rukou a potom se opět obrátí ke mně. „Když tak o tom mluvím, už budu muset jít.“

„Už také půjdu. Nemá smysl odkládat nevyhnutelné.“ Chystám se vložit pár pracovních složek do tašky, když si vzpomenu, co jsem právě četla. „Jenom v rychlosti. Viděly jste některá článek o Bradovi ve Variety?“ Ztiším hlas a rozhlédnu se po prázdné kanceláři. „Moment, není ještě tady?“

Amélie vykoukne ze dveří směrem ke kanceláři Brada Kingmana – viceprezidenta Price & Dickle, ředitele oddělení celovečerních filmů a neskutečného hajzla – vrátí se a zavrtí hlavou. „Řekla bych, že jsme tu jen my a Dudley.“

Ukážu na obrazovku svého počítače a ony se obě namáčknou za mě a čteme. „Nebylo to přímo o něm.“ Ukážu na článek. „Je tu zmínka, že ho viděli večeřet s Gabem Vestesem.“ Gabe je velmi známá filmová hvězda spolupracující s konkurenční agenturou CT Management. Vtipné je, že všichni vědí, že se Brad a Gabe nesnášejí, i když nikdo vlastně neví proč.

Daryl se narovná a vypadá nezaujatě. „To je všechno? Čekala jsem něco laciného a skandálního.“

Pohrdavě zamručím a vrátím se ke čtení článku. Na rozdíl od ní si nejsem jistá, že je tato zpráva bezvýznamná. Začíná ve mně hlodat podezření.

„Možná se usmířili,“ navrhuje Amélie.

Pokrčím rameny, ale přesvědčená o tom nejsem. „Takové věci Brad nedělá, pokud v tom teda nejsou peníze.“

„Klidně se tím zabývej, Nancy Drewová,“ řekla Amélie, „ale Jay čeká, takže já musím letět.“ Otočí se k odchodu, ale u dveří se ještě zastaví. „Než zapomenu, na stole mi dnes přistálo oznámení – nejspíš ho budeš mít tento týden v mailu, Evie – Brad odložil každoroční setkání vašeho oddělení, takže si to prozatím můžeš škrtnout z kalendáře.“

„Odložil? A bylo tam napsáno proč?“ Mé podezření se stupňuje. Brad pořádal odjakživa setkání našeho oddělení U Velkého medvěda v ten samý týden každý listopad.

„To neříkali,“ sdělí nám Amélie. „Já jen vím, že bylo odloženo na neurčito a že ty si určitě nebudeš stěžovat, že přijdeš o víkend v lesích ve společnosti tohoto chlápka.“

***

Pokud je vám tolik co mně a obýváte byt v domě se společným vchodem, nekonečnými chodbami a maličkými bzučáky na dveřích, úplně zapomenete na plíživý pocit beznaděje, který se okamžitě ohlásí, když přijdete ke skutečnému domu. K domu s verandou a nádhernými vstupními dveřmi ozdobenými klepadlem, které vám prozradí hodně o lidech, kteří tu bydlí.

Železný drak.

Mosazná růže.

Nebo třeba měděný chrlič.

Zírám na nádherného cherubína na vchodových dveřích u Steph a Mikea a najednou už se necítím tak spokojená s vlastním životem, jak jsem se cítila před pár hodinami. Jsou o šest let mladší než já a už patří k hrdým majitelům klepadla a vlastních vchodových dveří. Jsou to zkrátka majitelé domu.

Nemůžu si dovolit roční předplatné Netflixu a ani to auto, které jsem zaparkovala o dva bloky dál na přeplněné ulici, mi neříká pane. Nejsem předpisová dospělá žena.

Přejedu pohledem své černé šaty, vínovo-žlutou kravatu a hůlku v ruce a pomyslím si, proč jen jsem se k něčemu takovému nechala přemluvit. Je mi 33 a na večírek v maskách jdu převlečená za mladičkou Hermionu Grangerovou.

Proboha, Evie.

Jdi do háje, Daryl.

Musíte ale uznat, že to chce pořádný kus odvahy přijít sem sama převlečená za mladou postavu z Bradavic. Pociťuji podvědomou hrůzu, že dopadnu jako Bridget Jonesová na večírku na téma kněží a sexy králíčci; že se dveře otevřou a všichni se na mě otočí a klesne jim čelist úžasem a Steph mi soucitně zašeptá do ucha ,Nedostala jsi e-mail, že večírek bude tentokrát bez kostýmů?‘

Kdyby šla se mnou Daryl, mohla by to nakonec být i legrace, mohly bychom spolu popíjet a vzájemně se dobírat, jak jsme to takhle v pátek večer dopadly. Ale sama? To už by taková zábava nebyla. Nezbývá mi než doufat, že se téma večírku Buď sám sebou nezměnilo, protože dívka, která potřebuje obraceč času, aby všechno každý den zvládla, je dokonalým alter egem pro svobodnou ženu pracující v Hollywoodu.

Oběma rukama zvednu klepadlo, je to docela náročné, protože je překvapivě těžké.

Pustím ho a očekávám tlumený, měkký zvuk. Místo toho se ozve ohlušující rána, jak kov narazí na dřevo. Zvuk se odráží od cihlových zdí malého dvorku a jednu děsivou nekonečnou vteřinu se obří cherubínova křídla třepou na pantech, jako by měla každou chvílí upadnout na zem.

Vyděšeně couvnu a teprve teď zahlédnu na stěně vedle dveří naprosto normální domovní zvonek. Čistý, nepřehlédnutelný a podle všeho naprosto funkční.

Aha… takže to asi nebylo klepadlo.

Dveře se rozletí a ke mně dolehne hlasitý smích. Podle toho, jak se na mě všichni dívají, jsem zdrojem veselí já a ten rámus, který jsem způsobila klepadlem. Steph ke mně přikročí a já ucítím závan parfému Prada. Elegantní pěstěnou rukou s dokonalou manikúrou utiší drnčícího cherubína a už i mně došlo, že to není žádné klepadlo, ale pouze kovová dekorace dveří.

„Evie je tady!“ Přitáhne mě a obejme. „Tak přece jsi přišla!“

Mám Steph ráda. Kdysi jsme spolu pracovaly v Alterman Agency. Já jsem tehdy byla nová, mladá agentka plná ideálů a ona byla stážistka. Steph tam pracuje doteď, nyní už na pozici agenta na plný úvazek, a stále má tu čest být mi kolegyní – ať už minulou nebo současnou – kterou jsem toužila uškrtit jen párkrát. Je vřelá, je dokonalá… ale jakmile jsem vstoupila do jejího domu, opět jsem si uvědomila, jak moc se snaží stále vypadat jako puberťačka, přestože už jí táhne na třicet. Jeden příklad za všechny: její kostým. Je oblečená jako Miley Cyrusová v době, kdy nazpívala Wrecking Ball – ustřižené bílé tílko, bílé bikiny a vysoké pracovní boty. V rohu jsem také zahlédla stolek s perfektně naaranžovanými plechovkami Red Bullu a velkým výběrem kvalitní vodky.

Steph mě uvede do místnosti a zbytečně nahlas řekne: „To je dekorace, ty huso. Všechny jsi tu vyděsila. Ale podívejme se! Hermiona! Vypadáš úžasně. Oceňuju, že ti nevadilo přijít sama. Moje malá statečná Evie.“

Statečná?

Slyšeli jste ten zvuk? Něco jako skřípění pneumatik? Tak to byla kolečka mojí sebedůvěry, která se zadřela a zastavila, jakmile jsem překročila práh tohoto domu.

Přejedu pohledem všechny ty zdvořilé úsměvy lidí čekajících na seznámení.

Přátelsky vyhlížející rusovláska převlečená za malou mořskou vílu Ariel držící se kolem pasu s vysokým hispánským princem Ericem.

Rezervovaná bruneta převlečená za upírku šeptající něco svému upířímu partnerovi.

Několik párů na druhé straně místnosti přestalo konverzovat a teď zírají na mou nespárovanost, kterou jsem právě vnesla na večírek evidentně určený pouze pro ty spárované.

„Prosím všechny o pozornost. Toto je Evie neboli Hermiona. Evie, toto jsou… naši přátelé!“

Zdvořile mávnu na pozdrav a zamumlám na Steph koutkem pusy po vzoru Bogarta: „Neřekla jsi mi, že je to akce pro páry.“

„Protože to tak není. Jenom se to tak prostě sešlo,“ štěbetá a táhne mě dál do obýváku. „Slibuji, že si to moc užiješ.“

Když zahlédnu na gauči dvě k sobě přitisknuté ženy převlečené za Beyoncé a Nicky Minaj, na okamžik mě napadne, že má možná pravdu. Jsem mezi svobodomyslnými lidmi a já jsem přece silná žena, která se nestydí za svou nezávislost a klidně přijde na večírek sama. Není důvod cítit se tady nepatřičně.

Po chvíli mě ale Steph protáhne kolem hlavní skupiny hostů a zaparkuje mě u stolu s Red Bullem a vodkou.

A tak je to vždycky.

„Je tady aspoň Morgan?“ zeptám se s nadějí v hlase, protože budu s radostí dělat celý večer společnost jejich mrněti, pokud mi to pomůže vypadat o trochu míň trapně.

Podívá se na mě a dramaticky našpulí pusu. „Je na hlídání. A jak to jde v práci?“

Rezignovaně svěsím ramena. „Ale jo, dobrý. Pamatuješ Tylera, herce z Broadwaye, kterého jsem získala v březnu? Až do konce listopadu nebude mít moc času na svou ženu a dítě, tak jsem mu slíbila, že se o ně postarám. Strávila jsem celý den na semináři pro rozvoj a integraci dětských smyslů, což v podstatě znamenalo, že si děti hrály s vařenými těstovinami v obrovských plastových nádobách a stálo to 700 dolarů za hodinu.“

Po chvíli ticha se Steph nakloní blíž. „To jsi vážně udělala?“

„Jo, udělala.“ Když o tom teď znovu mluvím, vzpomínám si, s jakou nedůvěrou jsem tam tenkrát přišla. Skupinka drobných žen v bílých džínsech a jejich perfektně oblečené děti bez sebemenší poskvrnky nadšeně zíraly na velké nádoby s vařenými nudlemi. Jak ale hodina ubíhala, sledovala jsem, jak je Bea nadšená skutečností, že si může hrát s jídlem, což by normálně bylo považováno za neslušné. Najednou jsem už nebyla tak cynická a nedívala jsem se skrz prsty na tuto podivnou rodičovskou extravaganci a spíš jsem si říkala jo, tohle je dost dobrý.

Typický příklad, jak se nechat v tomto městě oblbnout. 700 dolarů za hodinu, aby děti mohly mačkat nudle svými baculatými pěstičkami. A přitom by si mohly užívat báječnou zábavu s makarony doma ve vaně za dolar padesát.

„Nejsi její chůva,“ připomíná mi Steph s mírným rozhořčením.

„Já vím. Ale zbožňuju Tylera a to, že získal hlavní roli ve filmu Long Board, byl pro nás oba skvělý tah.“ Byl to tah, který jsem potřebovala, a Steph to dobře ví. „Nevadí mi postarat se mu o rodinu, ale jasně, nejsem jejich chůva. A co ty? Všechno v pohodě?“

„Ale jo. Ken se poslední dobou chová poněkud divně,“ dramaticky předvede pití z lahve a já se směju. Firemní hodinka s koktejly a s Kenem Altermanem, mým bývalým šéfem, představovala vždycky výzvu.

Na druhé straně místnosti se někdo snaží upoutat Stephinu pozornost a ona navzdory mému úpěnlivému pohledu vstane, stiskne mi rameno a řekne: „Vydrž. Hned jsem zpátky.“

A je pryč.

Řekli byste, že už na to musím být zvyklá proplétat se sama místností plnou spárovaných hostů, ale nějak si na to stále nemůžu zvyknout.

Vytáhnu z kapsy kostýmu telefon a rychle píšu SMSku Daryl.

-Blbečku. Jsem tady jediná nezadaná.-

-To je večírek pro páry? To jsem nevěděla!-

- To já taky ne. -

- Mohla jsem předstírat, že jsem cestou dostala průjem. -

- Což by nejspíš bylo příjemnější.-

V duchu si povzdechnu a potajmu se podívám na hodiny, než telefon zastrčím zpět do kapsy. Mohla bych se zdržet tak třičtvrtě hodiny. To je dostatečná doba, abych dala najevo, že si opravdu cením našeho přátelství a jsem tak strašně ráda, že jsem mohla přijít! A že se vážně neženu zpět užívat si v klidu svého staropanenského života. Mám pocit, že by mělo existovat jasné pravidlo: pokud jsi v mém věku, svobodná a už víc jak sedmkrát jsi někomu byla za družičku, měl by ti být automaticky umožněn dřívější odchod z jakékoli akce pro páry bez toho, aby tě považovali za kreténa.

Zvážila jsem své možnosti a dala jsem se do prohlížení výběru různých druhů vodky a následně jsem si z dlouhé řady různobarevných lahví vybrala tu nejdražší.

„Je tohle stůl pro nezadané?“

Protože se zrovna zabývám naléváním alkoholu, odpovím, aniž bych se otočila. „Ten, na kterém je všechen alkohol? To jste na správném místě. Alespoň tohle pro nás můžou udělat.“

„V tom případě je mi líto, ale musím vás požádat, abyste odešla,“ oznámí přísně mužský hlas. Užasle se obrátím a cítím, že se za mnou naklonil a tiše řekl: „Tvrdili mi, že budu jediný nezadaný, kterého na tento večírek najali.“

Stojí blíž, než jsem čekala, a jakmile ho uvidím, okamžitě se přestanu smát.

Dělá si srandu? Opravdu je nezadaný? Nevěřím, že bych měla takové štěstí. Má tmavé, na temeni delší vlasy, které si odhrnuje z čela, když se skloní, aby si prohlédl lahve s alkoholem. Ne že by si snažil vlasy upravovat, je to spíš takový podvědomý pohyb. Nedá se přehlédnout, jak si je jistý sám sebou. Chová se ležérně a uvolněně a je naprosto jasné, že neměl v úmyslu předstírat střevní potíže, aby se mohl co nejrychleji vypařit.

Usmívá se a já musím zavřít oči, abych potlačila smích při pohledu na jeho kostým.

„K tomu tě přemluvila Steph?“

„Co myslíš?“ Sleduje můj pohled. Ty vlasy, zelené oči a brýle, je naprosto jasné, co se snažil vyjádřit bílou košilí a povolenou kravatou pod šedou bundou na zip. Harry Potter. Jizva na čele ve tvaru blesku mou domněnku jen potvrzuje. Mělo mě to trknout hned.

Nakrčí obočí. „No páni!“ Prohlíží si můj kostým, kravatu, hůlku, tmavé vlasy, které jsem cestou tupírováním téměř úplně zničila. „To snad není možný! Jediní dva nezadaní na tomto večírku a my vlastně tvoříme pár!“

Tentokrát už se mi nepodařilo zadržet smích. Vybuchla jsem smíchy, což ho poněkud překvapilo, jako každého, kdo mě někdy slyšel smát se. Jsem malá, ale můj smích se nedá přeslechnout.

Zírá na mě s pobaveným úsměvem. „Páni!“

„Ahoj,“ napřáhnu k němu ruku. „Jmenuju se Evie.“

„Je to zkrácenina nějakého ďábelského jména?“ Předstírá strach a nejistě mi třese rukou. „Jsi určitě z Nebelvíru? Jak jsem slyšel tvůj smích, napadlo mě, jestli náhodou nemáš tajnou laboratoř a nesnažíš se sestrojit apokalyptického robotického psa, který sežere všechny nafoukance v této místnosti. Řekl bych, že budeš spíš ze Zmijozelu.“

„Je to zkráceně Evelyn. Ten řehot je pro mě dar. Odradí ode mě všechny citlivky.“

„Jmenuju se Carter a rozhodně nejsem citlivka.“

Zdá se mi to, nebo se mnou opravdu flirtuje? Když vezmu v úvahu, jak mizerný je poslední dobou můj milostný život, ani se nemůžu divit, že už to nepoznám.

Carter je sexy, zároveň ale vypadá tak nějak legračně. Tmavé brýle s tlustými obroučkami nejspíš nejsou součástí kostýmu. Je sice vyšší než já, ale není dost vysoký, což v mých očích chlapům vždycky přidává body navíc. Oči má úžasně zelené, vlasy tmavě hnědé a husté…

Podívám se mu znova do tváře a uvědomím si, jak dlouho jsem mu zírala na temeno hlavy. „Těší mě.“

„Nápodobně.“ Ukáže na svůj kostým a znovu se usměje. „Nic lepšího se mi s nulovou motivací a naprosto neinspirativním šatníkem nepodařilo vymyslet.“ Ještě jednou si mě důkladně prohlédne. „Ty jsi naopak úžasná Hermiona. Harry a Harmiona. Super. Dokonalý pár.“

Žaludek se mi opět sevře. „Kamarádka Daryl měla jít se mnou jako Ron, ale na poslední chvíli se na mě vykašlala. Skončila jsem s ní.“

Carter mě překvapí hlasitým řehotem, zatímco si otvírá plechovku a pomalu a dlouze se napije.

Snažím se vypadat nezaujatě a příliš si ho neprohlížet, ale popravdě řečeno se mi to moc nedaří.

Když žijete v LA, a pokud ještě navíc pracujete v Hollywoodu, potkáváte krásné lidi každý den. S pár hezouny jsem kdysi randila. Žiju ve městě plném dokonalých tváří dost dlouho na to, abych byla imunní vůči předvídatelnosti a dokonalé symetrii jejich majitelů. Carter je nejen hezký, ale i zajímavý. Má velké oči lemované tmavými, hustými řasami a ostře řezanou tvář. Tlusté obroučky brýlí podtrhují jeho jedinečnost. Každopádně by potřeboval nový sestřih. Když se usměje, odhalí krásně bílé zuby, které však nejsou dokonale rovné. Díky drobným nedokonalostem působí přátelsky a vyčnívá z davu perfektních chrupů, botoxových obličejů a samoopalovacích krémů. V tomto umělém světě je prostě… skutečný.

Nedivte se, že se tím chlápkem tak zaobírám. Už mi není dvacet, proto každého muže mého věku, kterého potkám, okamžitě zařadím do jedné ze tří skupin: dalo by se s ním randit, randění nepřipadá v úvahu a gay. Na setkání s mužem z první skupiny si vždycky vezmu hezkou podprsenku a nikdy s ním neprobírám tělesné funkce a beďary. U druhých dvou skupin je to jedno.

„Tak to jsi na tom lépe než já,“ řekne Carter. „Já jsem nikdy neměl žádného parťáka na večírek. Naši úžasní hostitelé mě sem dovlekli pod pohrůžkou násilí. Odkud se znáte?“

„Pracovala jsem se Steph u Altermana.“

Zdá se mi to, nebo se Carter opravdu zatvářil uznale? Než se stihnu zeptat, přihrne se Steph s obří hromadou talířů. Rychle se s Carterem snažíme udělat místo mezi plechovkami Red Bullu.

„Docela zvláštní výběr pití,“ ukazuju na stůl s vodkou a Red Bullem. „Čekáš snad později nějaké studentíky?“

„Pane bože, to by bylo něco,“ zareaguje dychtivě. Nechápavě na ni zírám. „Ostatní pití je támhle,“ ukáže bradou ke stolu v obýváku, na kterém jsou vyrovnány lahve vína, piva a další obvyklé nápoje.

Svěsím ramena a předstírám zoufalství. „To je ale území pro manželské páry.“

„Na druhou stranu pokoje bohužel nemáme povolený přístup,“ dodává Carter.

Steph se na nás chystá vrhnout otrávený pohled, když v tom se zarazí a užasle řekne: „Vaše kostýmy k sobě pasují!“

Významně se s Carterem na sebe podíváme. „Domluvili jsme se předem,“ řekne. „Dali jsme si záležet, aby byl výsledek co nejtrapnější.“

Steph ho plácne přes ruku. „Nech toho! Říkali jsme si s Mikem, že byste se k sobě výborně hodili. Uvědomujete si, že všichni pracujeme v oblasti vyhledávání talentů? Vážně si myslím, že vy dva byste byli božská dvojka. Nemyslíte?“

Ještě než odkráčí zpátky do kuchyně, otočí se, nakrčí nos a zasměje se na nás, jako by se dívala na dvě roztomilé porcelánové figurky na poličce, které se jí podařilo hezky sladit dohromady.

Carter se na mě otočí a chvíli na sebe beze slova nevěřícně zíráme.

„Ti zmetci tohle všechno nachystali, aby nás dali dohromady,“ zašeptá.

„Už to tak vypadá,“ odpovím a sleduji odcházející Steph. „Jako by nevěděli, že to nikdy nefunguje.“

„Je to jak v tom filmu, kde se Seth Rogen a Katherine Heiglová potkají na příšerným rande.“ Zarazí se a ruka s plechovkou mu klesne, aniž by se napil. „Počkej… nespletl jsem to?“

Zalapám po dechu. Vím naprosto přesně, o kterém filmu mluví. „Máš na mysli Zbouchnutá?“ Přikývne a já pokračuju. „Tam nešlo o rande. Potkali se v klubu, kde Katherine Heiglová slavila povýšení. Potkala se se Sethem Rogenem tady v LA v klubu Plán B. Opili se a vyspali se spolu bez ochrany. Za osm týdnů zjistila, že je těhotná, a teprve pak měli to trapné rande, kde mu to chtěla říct.“

Když konečně zmlknu, abych se nadechla, všimnu si, že mě pozoruje s obdivně vytaženým obočím přes nedopitou plechovku Red Bullu. „Páni, to bylo úchvatné převyprávění filmu, který je minimálně deset let starý.“

Svůdně se zhoupnu v bocích. „To je můj další dar.“

Oči se mu rozzáří. „Musím k tobě být upřímný, Stephanie by měla mít rozum. Jsi neuvěřitelně krásná a evidentně jsi byla obdařena dvěma dary, které ti může kdekdo závidět. Ale když tohle pominu, není nic horšího než chodit s kolegou z práce.“

Bohužel mi nezbývá než souhlasit. Chodit s někým z mého oboru by byla jasná katastrofa. Příšerná pracovní doba, neustále na telefonu, čímž trpí jak krevní tlak, tak i sexuální život.

Vlastně jsem ráda, že to řekl. Najednou mám pocit, že jsme součástí stejného týmu a veškeré napětí mezi námi opadlo. Zařadili jsme se do týmu Jsou sice super, ale nikdy by to neklapalo.

„A navíc,“ dodá, „právě jsem si uvědomil, že ty jsi ta opěvovaná Evelyn Abbeyová. Teď už mi to všechno do sebe zapadá.“

Zaskočí mě a já najednou nevím, co říct. V Hollywoodu pracuje téměř 40 000 lidí, ale ve své podstatě je to jen malá vesnice, kde si všichni vidí do talíře. Jestli tedy už o mně slyšel – a o mé práci – může to být pro mě výhoda… ale taky nemusí. Docela mě štve, že nevím, na čem jsem.

„Takže ty jsi taky agent?“ zeptám se. „Jak to, že jsme se nikdy nepotkali?“

„Pracuju v televizní tvorbě.“ Malá vesnice. Oddechnu si. „Ale Michael Christopher a Steph o tobě mluví v jednom kuse.“

„Říkáš Mikeovi ,Michael Christopher‘?“ zeptám se. „To je roztomilý. Jako z Medvídka Pú.“

„Chodili jsme spolu na střední,“ vysvětluje Carter, „je to prostě síla zvyku. Snaží se předstírat, že mu vyhovuje být ženatý a mít tříleté dítě, které ho nutí nosit čelenky. Já ale vím, že v hloubi duše ho štve, že já jsem nezadaný a na Instagramu nekolují žádné fotky, kde bych měl pusu natřenou dceřiným leskem na rty se třpytkami.“

Zasměju se. „No, jestli tě to potěší, tak tentokrát je to mnohem lepší, než když se mě Steph snažila udat posledně.“

Carter má úžasnou schopnost – dokáže vytáhnout samostatně jedno obočí, což má za následek můj okamžitý výbuch smíchu. „Snaží se tě udat často?“

„Naposledy,“ popisuju, „se mě snažila dát dohromady se svým dvaadvacetiletým obtloustlým bratrancem Wyattem.“

„To je pochopitelné. Nejspíš má Wyatta hodně ráda.“

Potěšeně předstírám, že jsem tento kompliment přeslechla. „Je mi třicet tři, takže…“

Carter se usměje a celý obličej se mu rozzáří. „Nezvládl by tě, je mi to jasný.“

„Chudák Wyatt zrovna dokončil Kalifornskou univerzitu a už hodně dlouho nebyl s nikým na radne,“ směju se. „Jestli tedy vůbec kdy byl s někým na rande.“

Nevím, jak reagovat na jeho přímočarou upřímnost, s jakou mě poslouchá. Jsem zvyklá stát spíš v pozadí. V mé práci je to nutnost. Většina mého života – a to i toho společenského – se točí kolem práce a tam se zviditelňuji pouze v případě, že je potřeba zakročit nebo prosadit zájmy svého klienta. Mnohem častěji se i v práci držím zpátky a vše řídím a organizuji zpovzdálí. A naráz tu stojím s mužem, který se na mě dívá, jako bych byla jediná osoba v této místnosti, a uvědomuji si, jak dlouho už se na mě nikdo takto nepodíval.

Napadlo mě, že ačkoli vyrůstal s Mikem kdesi na východě, teď pracuje v televizní tvorbě, takže bude pravděpodobně místní. Daryl by ho mohla dokonce znát. „Kde pracuješ?“

Carter se usměje, neboť si uvědomuje, že to, co se právě chystá říct, vytvoří mezi námi hradbu společenských předsudků. „CTM.“

CTM je náš největší konkurent. Svádím sama se sebou vnitřní boj. Chtěla bych jásat, protože je místní, ale na druhou stranu ve mně instinktivně hlodá soutěživost.

Beze slova přešel mé rozpačité mlčení. „Přistěhoval jsem se před dvěma lety, a to říkám jako člověk, co vyrostl ve městě, kde je metro a milion dalších způsobů, jak se dostat, kam potřebuješ. Ale tady? Proboha! Bydlím v Beverly Hills – nikdy by mě nenapadlo, že to jednou řeknu – a kdykoli se potřebuju někam dostat, je to naprostá noční můra.“

„Vy z východu jste prostě rozmazlení,“ naznačím prsty ve vzduchu uvozovky, „metrem a dobře fungující taxislužbou.“

Carter se potichu zasměje. „To máš pravdu. Tělem i duší jsem kluk z Long Islandu, ale teď se chystám pokořit Hollywood.“

„Jen si dej pozor, aby tě Hollywood nedostal.“

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

kapitola jedna