Natalie Daniels TOO CLOSE

Copyright © 2017 by Clara Salaman

Translation © 2018 by Zdenka Buntová

Jacket design © 2018 by Diana Delevová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6076-4

Kto zastaví valiacu sa lavínu pohrôm…?

Euripides, Medea

AKO SA TO ZAČALO…

Zvláštne, každý zdôrazňuje, aká je pekná, odznelo to už toľko ráz, že jej krása sa berie ako nespochybniteľný fakt. No pravdupovediac, keď som ju pred rokmi prvý raz uvidela v parku, neupútala ma. Ako krásavicu som ju vnímala až oveľa neskôr. Útla, svetlé vlasy ako páperie, na sluchách jej presvitali modrasté žilky. Pod tmavými očami tmavé vačky – poznávacie znamenie každej matky – a nos posiaty pehami z určitého uhla vyzeral, akoby ju po ňom niekto tresol. Mala zvláštny zvyk pozerať na vás zboku, iba kútikmi veľkých hnedých očí. Tým, že často žmurkala, vzbudzovala dojem, že je mimoriadne nervózna, teda aspoň vo mne.

V ten deň som do škôlky prišla neskoro, dcéru som našla sedieť v šatni na lavičke pod stenou s prázdnymi vešiakmi. V ruke hrdo držala paličku od lízanky a na nej pokrčený červený papierik.

„Meškám, srdiečko, prepáč!“ prisadla som si k malej celá zadychčaná. „Čo ste dnes porábali?“ opýtala som sa, hľadiac na paličku. V tomto bol Karl lepší, nadchýnal sa každým výtvorom, čo decká dovliekli domov, akoby to boli budúci Leonardovia. Keby som nezasiahla, náš dom by vyzeral ako jeden z brlohov, čo občas ukazujú v telke, prepchatý kadejakými somarinami z hliny a farebnými mazanicami na pokrčených výkresoch.

„Vlčie maky.“

No jasné, panebože! Blížil sa Deň pamiatky padlých a škôlka to využila ako námet na kreatívnu aktivitu. „Nádhera! A vieš, prečo ste robili vlčie maky? Pre koho?“ Áno, ja viem, stávalo sa, že som po malú prišla neskoro, raz som dokonca zabudla na škôlkarský vianočný večierok aj na rodičovské spojené s opekačkou, zato svoje dieťa som vychovávala, vždy keď sa dalo.

Dcéra sa na mňa zadívala a podala mi paličku. „Pre teba?“

„Nie,“ povedala som. „Prečo ste vyrábali červené maky? Čo znamenajú?“

„Pamiatku.“

„Správne!“ Moje dieťa je génius. „Pamiatku na koho?“ Nevedela. Zavrtela hlavou, až jej poskočili anjelské kučery, a ja som neviem po koľký raz užasla, ako mohlo zo mňa vyjsť také nádherné stvorenie.

„Červené maky nám pripomínajú vojakov, ktorých zabili,“ vysvetlila som nemiestne bodrým tónom. Malá ku mne vyvrátila tváričku, oči ani taniere, ústa pootvorené. Videla som, že sa jej v hlave rozkrútili všetky kolieska, potom zvraštila čelo, otočila sa a detsky bucľatými prstami sa dotkla drsnej omietky.

„Akože zabili…? Do steny?“

Niekedy by som ju od lásky zjedla, zlatú moju. „Poď, kúpim ti cukríky a pôjdeme do parku.“

O chvíľu už utekala predo mnou, v ústach toľko lentiliek, až sa jej vydúvali líca. Annie bola odjakživa dieťa kamikadze. Kým som ju dobehla, vyliezla na šmýkačku a teraz stála na poslednom šteblíku a nešťastne pozerala na lentilky, čo jej vypadli z vrecka a rozsypali sa po zemi. Očervenela a brada sa jej roztriasla. Vtom dobehlo nejaké dievčatko, vrhlo sa na cukríky a začalo sa nimi napchávať.

„Čo to robíš? To sa nesmie!“ okríkla Annie malú bezočivú zlodejku.

Zlodejkina matka si spočiatku scénku nevšímala, sedela na lavičke a riešila dačo so svojou staršou ratolesťou, no keď som dobehla k šmýkačke a začala zbierať lentilky, pridala sa ku mne. Zadívala sa na plné líca svojej dcéry a vyčítavo prehodila: „No-no, Polly! To nie sú tvoje cukríky.“

A teraz vám prezradím niečo zvláštne: dodnes si pamätám, ako som pri zvuku jej hlasu spozornela – nespôsobil to tón, lebo napomenutie vyslovila ticho a pokojne, nezaujalo ma ani to, čo povedala: na tom nebolo nič nezvyčajné, no v hlase mala čosi zvláštne, čičíkavé a zároveň hlboko znepokojujúce. Podobný pocit vo mne vyvolávajú kostolné zvony. Čudné, však?

Pre mňa je ten deň varovaním – nikdy by sme nemali dať na prvý dojem. Prvé dojmy sú klamlivé. Na úplnom začiatku som k nej totiž pocítila nevysvetliteľnú, zato silnú averziu. Bolo to ako výstražný signál od najväčšieho bábkoherca, ktorý varovne potiahol za nitky.

Obe sme utišovali rozrušené dcéry a potom sme sedeli spolu na lavičke, pretože dievčatá, dve jej a jedno moje, so závideniahodnou ľahkosťou pustili hádku z hlavy a skamarátili sa.

„Bývate niekde nablízku?“ opýtala som sa.

„Hneď za plavárňou,“ neurčito kývla hlavou. „Len nedávno sme sa prisťahovali.“

„Naozaj? A na ktorú ulicu?“

„Na Buxton Road.“

„Vážne? A na ktorý koniec?“

A tak sme zistili, že sme susedy. Bývali len štyri čísla od nás, hneď za rohom. Na ich dom som dovidela z našich zadných okien. Rozhovor okamžite zmenil smer. Prečo sa my ženy musíme zverovať iným ľuďom? Keby na tej lavičke sedeli dvaja muži, zrejme by spolu neprehodili ani slovo.

Otvorila som Anninu desiatovú škatuľku a zobkala zmäknuté jahody. Debata sa zvrtla od bydliska k deťom a napokon k nám dvom.

„Čím sa zaoberáte?“ opýtala sa.

„Píšem.“

A ona okamžite – nijaká pauza, nijaká otázka – vyhlásila:

„Aj ja!“ Spôsob, akým to vychrlila, mi pripadal súťaživý a znova ma premkol ten zvláštny pocit.

„A čo píšete?“ opýtala som sa a ponúkla jej rozmočenú jahodu.

„Básne…“

Pozorne som sa na ňu zahľadela. K písaniu poézie sa prizná málokto. „… ak príde inšpirácia,“ dodala po chvíli.

Odpusťte, možno som snob, ale hneď som usúdila, že ide o amatérsku fušerinu, nie o serióznu tvorbu. (Sedieť a čakať na inšpiráciu? Taký luxus si profesionál nemôže dovoliť. Ten je otrokom umenia, obetuje všetko, drie za každých okolností, hrá vabank, žije v chudobe.) Nemihla som brvou, no moja ďalšia otázka zaútočila na kľúčové miesto: „A uživí vás to?“

„Nie, to nie!“ No jasné, to sa dalo čakať! Nijaká poetka.

„Vediem… lepšie povedané, viedla som galériu… Niečo tu máte…“ prehodila a gestom naznačila, že som zababraná od jahodovej šťavy. Utrela som si ústa. Potriasla hlavou, zopakovala gesto, a tak som sa utrela znova.

Možno so mnou nebudete súhlasiť a poviete, že to robievajú všetky matky, no to, čo vzápätí predviedla, mi pripadalo nemiestne dôverné – oblizla si prst a jemne mi ním pošúchala bradu. Pri pohľade zblízka ma upútal výrazný kontrast medzi jej plavými vlasmi a tmavými očami. Chcela som sa jej opýtať na prácu v galérii, keď zrazu vyhŕkla:

„Úžasne voniate. Čo je to za parfum?“

Príliš intímna otázka, pravda? Povedať niekomu pri prvom stretnutí, že pekne vonia? No ja hlupaňa som sa polichotene rozžiarila.

„Ďakujem! To je Jo Malone, limetka s bazalkou a mandarínkami.“

Usmiala sa. Chrup mala bezchybný, oslňujúco biely. Ako z reklamy.

„Neskutočne príjemná vôňa!“

Aj ja som si to myslela, no i tak mi dobre padlo, že parfum pochválila. Prečo sa ženy uchyľujú k lichôtkam? Predpokladám, že je to odveká babská taktika, súčasť boja o prežitie, lebo to robíme všetky (no nie rovnako úspešne, ak mám súdiť podľa toho, ako som napokon dopadla). Dala som sa zaslepiť lichôtkami, len preto som prehliadla jasné varovné signály. Smutné, však?

„Čo robí váš muž?“ opýtala sa.

„Konzultanta v oblasti komunikácií,“ povedala som. Táto informácia väčšine ľudí vyrazí dych. Aj moja neznáma zostala ticho. „A váš manžel?“ oplatila som jej otázku.

„Pracuje v televízii, ale… mám manželku, nie manžela.“ Toto zasa vyrazilo dych mne. Lesba? Aké osviežujúce! Naša štvrť urgentne potrebovala štipku rôznorodosti, škôlka bola každým rokom belšia a svetlovlasejšia, aj rodičia tvorili čoraz homogénnejšiu masu – narástol počet mužov v lososovoružových menčestrákoch a žien s dokonalými účesmi. Zaujímalo ma, ktorá z nich je biologickou matkou ich dcér, kto je otcom detí, ako ich dievčatá oslovujú, ale mlčala som. Všetko to boli otázky, na ktoré by každý chcel poznať odpoveď, no nik sa ich neodváži položiť. A zaujímala ma aj ďalšia, menej samozrejmá otázka: podľa čoho zistila, že je lesba? Fascinovalo ma to. Ja som bola v tomto ohľade jasná, predstava sexu so ženou ma nikdy nelákala. Milovala som mužov, ich telá, milovala som ich odlišnosť, chlapskosť. Ale neznámej som sa, pravdaže, nič neopýtala. Zatvárila som sa, akoby to bolo úplne bežné.

„Páči sa mi váš účes… najmä ofina,“ padla ďalšia lichôtka. „Viete mi poradiť dobrú kaderníčku? Nikoho tu nepoznám.“ Dotkla sa svojich páperistých kučier a zaškúlila na mňa kútikom oka. Nerada to priznávam, ale v ten deň som bola ľahký terč – práve som sa dala ostrihať a z novej frizúry som bola dosť nervózna. Vyzerala som ako zo začiatku sedemdesiatych rokov, no nie v tom dobrom zmysle. Kaderníčka chytila slinu, a keď som pri odchode zo salóna zbadala svoj odraz v zrkadle, zdúpnela som: to, čo mi vyrobila nad čelom, pripomínalo krátkosrstého hlodavca.

„Poradím, pravdaže! Jedno veľmi fajn kaderníctvo je hneď vedľa knižnice,“ povedala som a trocha som sa predklonila, lebo som si všimla, že Annie, ktorá bola schopná hockedy sa učupiť v kríkoch a naklásť kopu, sa akosi podozrivo kníše. Moje dieťa bolo neriadená strela.

„Mimochodom, som Ness!“ povedala matka zlodejky lentiliek a podala mi ruku.

„Connie, teší ma,“ odvetila som. Takto sa to začalo.

Teraz sa mi to zdá strašne dávno, akoby sa to odohralo v inom živote. Keď som v tých časoch míňala na ulici bezdomovcov, čo sa chúlili po kútoch raziacich močom, zakaždým mi preletelo hlavou: Preboha, ako sa niekomu môže takto zvrtnúť život? Teraz to už viem a odpoveď znie – ľahko. Človek by si myslel, že je to postupný proces, ale pravdou je, že všetko sa môže zvrtnúť v momente, napríklad z rozmaru úplne cudzieho človeka. Napríklad stačí prijať ponuku a kúpiť si dom na Buxton Road…

1

Pozerám cez okno na holý stonajúci strom a nejde mi do hlavy, ako som sa tu ocitla a prečo som v takomto stave. Akoby ma niekto poslal na nesprávne miesto, vôbec netuším, kde som sa tu zobrala. Nespoznávam ani svoje vlastné telo. Na ľavom zápästí mám rezné rany. Pravá ruka, trup a pravé stehno vyzerajú ako poliate červenou farbou, zjazvenú kožu mám bolestivo napätú, olupuje sa. Ale zrejme sa tu udomácňujem, lebo steny mi pripadajú známe. Je jedenásť hodín, viem to podľa toho, že počujem prichádzať Pískačku. Moja izba je na konci chodby a Pískačka je presná ako hodinky. Nemyslím si, že som tu veľmi dlho, ale môžem sa mýliť. Dni sú jeden ako druhý. Pískačka je presvedčená, že celé predpoludnia nič nerobím, iba tupo civiem do prázdna, ale pravdou je, že sa koncentrujem. Vonku fučí, je to jeden z tých dní, keď sa počasie nevie rozhodnúť a podchvíľou sa mení. Ja som na rozdiel od počasia absolútne sústredená. Odkedy som tu, sledujem jeden konkrétny list na obnaženom strome. Môj list visí na samom vrcholci stromu, mám naň nerušený výhľad. Ďalej sa záhrada zvažuje k potoku, aspoň tak mi povedali. Ten potok bude najskôr struha plná odpadkov, keďže sme v Londýne. Môj osamelý list sa vo vetre zúrivo trepoce, no z nejakého dôvodu lipne na živote, i keď je to vopred prehratý boj. Také odhodlanie vo mne budí rešpekt.

Písk-písk, vrzg-vrzg… madam Pískačka je čoraz bližšie. Pozerám na list za oblokom, bojím sa z neho spustiť oči. Čo ak odletí, len čo pozriem inam? V noci mi to nedá spať, občas sa tak bojím, že vyleziem z postele, nadvihnem žalúziu a v oranžovom svetle pouličných lámp za múrom kontrolujem, či je list stále na konári.

Pískačka odomkne, na dvere klopne len pro forma a bez vyzvania vojde. Je mi to fuk. Neexistuje nič, čo by som nemohla robiť aj v jej prítomnosti. Chodí po izbe v topánkach na gumovej podrážke; eleganciu dávno vymenila za pohodlie. To prenikavé pískanie vydáva jej servírovací vozík. Pískačka zastane predo mnou, a tak neochotne odtrhnem pohľad od okna a pozriem na ňu. Dnes vyzerá ešte ohavnejšie ako inokedy, čelo má hrboľaté, posiate vriedkami a na spodnej pere sa jej urobil herpesisko ako svet.

„Dobré ráno,“ pozdraví bez úsmevu, podá mi lieky a z plastového krčaha naleje vodu. Krčah bol kedysi priehľadný, teraz ho pokrýva sivastá vrstva vodného kameňa. Voda je vlažná a chutí umelinou. Prehltnem tabletky.

„Pri prehĺtaní ma bolí hrdlo,“ informujem ju. Chripím, nespoznávam vlastný hlas.

„A divíte sa, Connie?“ odvetí kyslo. Pískačka stojí, ja sedím, hlavu mám vo výške jej pliec. Na bledomodrej uniforme sa jej pod pazuchami urobili tmavé prepotené mapy. S potením mám problémy aj ja, a tak jej poradím:

„Proti poteniu je dobrý Perspirex. Mali by ste ho vyskúšať, kúpite ho v každej drogérii.“

Väčšinu toho, čo poviem, púšťa Pískačka mimo uší, dnes navyše jedným okom číta Daily Mail rozložený na stolíku. Je to proti predpisom, noviny mám zakázané. „Prečo by som mala počúvať vaše rady, Constance? Ja sa na rozdiel od vás večer vrátim domov.“

Hnusoba!

„Takto by ste sa s klientmi nemali zhovárať,“ ohradím sa.

„Vy nie ste klient,“ utrúsi ľahostajne, podá mi ďalšie dve pilulky, tentoraz modré, ale oči od novín nezdvihne. Zaujal ju titulný článok s fotografiou bradatého teroristu. A možno je to nejaká celebrita. Nechápem prečo, ale fundamentalistický štýl dnes letí. Odkedy je v móde vyhadzovať ľudí do vzduchu…? Teraz rozprávam ako moja matka.

„Kedy ma príde pozrieť mama? Neprivezie ju niekto?“ Pískačka stuhla, zdvihla oči od novín a zagánila na mňa.

„Kedy sa prestanete hrať na blázna?“ vyprskla. Vtom si na niečo spomenula, zohla sa, div jej na mohutných stehnách nepraskli polyesterové nohavice, a zo spodnej poličky vozíka vybrala staručký laptop. „Doktorka Robinsonová ma požiadala, aby som vám dala toto,“ nesúhlasne zavrčala a položila ho na nočný stolík. „Batéria je nabitá.“

Zadívala som sa na laptop a prvé mi napadlo, či sa dostanem na internet.

„Na internet zabudnite,“ povedala, akoby jej robilo radosť odoprieť dotrhaným plachtám aj ten najmenší náznak vánku.

„Takže žiadne zoofilné porno.“ Zrazu mám celkom dobrú náladu.

Pískačka roztiahla ústa. Neusmieva sa, len vycerí zuby. Má ich celkom pekné, to som si všimla už dávnejšie, len škoda, že ohnuté dovnútra ako žralok. Neznáša ma, pripomeniem si.

Včera, ale možno to bolo v niektorý iný deň, som s Magorkou Sitou pozerala telku v televíznej miestnosti. V tej izbe nie je nič, iba televízor pripevnený na stene, gauč a plastová stolička. Oba kusy nábytku sú priskrutkované k dlážke. Magorka Sita je zaľúbená do svetlovlasého doktora z reality šou Hanbím sa za svoje telo. Je ním posadnutá. Rada by sa s ním ocitla v bielobielej ordinácii a predviedla mu svoju psoriázu. Ten program sa nám páči, pozeráme všetky reprízy. Nešťastie iných človeku zakaždým zdvihne náladu, to je overená pravda. V epizóde, ktorú sme pozerali, sa ten svetlovlasý doktor pokúšal nájsť vaginálne bradavice v obrovských záhyboch telesného tuku istej Sharon z Hartlepoolu. Sharon si na intímne miesta nedočiahla a už vôbec si ich nemohla vidieť, zato my áno. A obe nás to fascinovalo, každú z iného dôvodu. Sharon bola prirodzená blondína s neuveriteľne hustým ochlpením. Jej vagína pripomínala plcha schúleného v kope sena. Pôsobilo to tak žalostne, tak opustene, že mi to trocha pokazilo náladu. Magorke Site nie, ležala natiahnutá na modrom gauči a s očami upretými na milovaného doktora a Sharoninu vagínu lenivo masturbovala. Strašne mi bolo treba cikať, no pohľad na doktorove šikovné ruky medzi Sharoninými stehniskami plus rytmický pohyb Sitiných prstov ma zhypnotizovali, nedokázala som sa zdvihnúť. Aj som si vytrhla z Magorkinho notesa papier na utretie, no potom som si povedala, že ja už predsa nemusím nič. Ani dodržiavať spoločenské pravidlá. Veľmi oslobodzujúci pocit! Viete, ak je to čo len trocha možné, usilujem sa v každej situácii nájsť nejaké plus (moja mama je veľká propagátorka pozitívneho myslenia, aj ja ho vštepujem svojim deťom) –, a tak som na tej plastovej stoličke uvoľnila zvierač a bolo. Vrátilo ma to do detstva, k blaženým spomienkam na teplú, pocikanú posteľ a zacnelo sa mi za všetkým, čoho sa musíme vzdať, keď prestaneme byť deťmi: napríklad záchvatov zlosti či ignorania hygieny. Možno nastal čas, aby som sa k tomu vrátila. Ak o všetko prídete, ak sa už nemáte čoho desiť, oslobodí vás to. Je to, akoby vám z chrbta spadla krošňa plná konvencií. Úľava.

Lenže potom do televíznej miestnosti nečakane vošla Pískačka a objavila dve navzájom nesúvisiace skutočnosti: moč kvapkajúci do mláky pod mojou stoličkou a Magorku Situ, ako sa so stiahnutými nohavičkami ukája. Magorka bola jasný blázon, z tej si Pískačka ťažkú hlavu nerobila. V mojom prípade si nebola istá, je totiž presvedčená, že do ústavu nepatrím. Vraj blázna iba hrám. Ľudia sú zo mňa nervózni, pokladajú ma za nebezpečný úkaz, ktorý treba monitorovať. Všetci okrem policajta, čo ma zatýkal. Počula som, čo povedal kolegovi, keď ma odvádzali do cely. Vraj na prvý pohľad zbadá, čo je kto zač. Tým, čo sú vinní, odľahne. Zhodia zo seba bremeno zločinu, pokojne sa uložia a do rána spia ako bábätká.

Ja som nevedela zažmúriť oka.

Pískačka mi podala poslednú tabletku. Prehltnúť ju bolo hotové utrpenie.

„Mama sa bude o mňa báť. Privezie ju niekto?“

Pískačka zatvorila a poskladala noviny. „O vašej matke nič neviem,“ odvrkla znudene.

„Nemôžem si spomenúť… kedy povedala, že príde?“

„Je toho veľa, na čo by ste si mali spomenúť…“ jednou rukou klopká po laptope a druhou akože upratuje uprataný vozík.

Tunajší personál vie byť veľmi hrubý, ale už sa nerozčuľujem. Pískačka má v niečom pravdu: nespomínam si, napríklad, od čoho mám jazvy na zápästiach. Predpokladám, že som si ich spôsobila sama; je krajne nepravdepodobné, že tie zvislé rezy vznikli náhodou.

Znova som pozrela na konár. List sa už nechveje, vietor teda ustal. Myslím na svoje bývalé ja. Niekedy sa na sebe bavím. To vtedy, keď si spomeniem, koľko energie som vynakladala, a na čo? Roky som sa naháňala ako pes za vlastným chvostom, dodržiavala všetky pravidlá – usilovala som sa byť správnou matkou, manželkou, dcérou… Pracovala som, zarábala, udržiavala náš dom, nosila správne oblečenie, vyznávala správne názory, pila správnu značku vína, jedla správnu stravu, pestovala správny cynizmus. A načo to všetko? Teraz sa mi to vidí ako márnosť nad márnosť. O tomto mám písať? O temnote? O nociach, keď som sa prebúdzala v panike, spotená ako myš, s divo búšiacom srdcom a s takou bolesťou v tele, akoby som sa išla rozpadnúť na kúsky? Nechcem na to myslieť! Teraz som v bezpečí. Moje staré ja malo príliš tenkú kožu.

Už som slobodná.

Mrkla som na laptop. Je to starý Dell bez vidlice – asi chcú mať istotu, že sa nepokúsim zapichnúť seba alebo Pískačku.

„Čo mám písať?“ opýtam sa jej.

Utrela neviditeľnú mláčku na stolíku, handru strčila do vrecka, a než odišla, sklonila sa ku mne a zadívala sa mi do očí. „Všetkým urobíte láskavosť, ak napíšete, čo sa stalo.“

Klobúk dolu, tá teda nechodí okolo horúcej kaše. Sústredím sa na svoj udatný lístoček na strome a čakám, kedy Pískačkina tučná riť opustí izbu.

Nedám sa rozhodiť. Vstala som a idem na záchod. Cikať do gatiek nie je až také úžasné, myslím, že to bol iba experiment, pokus o iné správanie. Použijem misu a v miniatúrnom umývadle si umyjem ruky. Pripadajú mi cudzie. Namiesto zrkadla dali nad umývadlo kus lesklej kovovej fólie. Vidím sa síce rozmazane, ale to, že vyzerám príšerne, rozpoznám. Cez chumáče ryšavých vlasov mi presvitá lebka. Ohmatám si hlavu. Som ako detský plyšák, zodratý od láskyplného hladkania. Milovaná sa však necítim, iba zodratá. Oči mám červené a na krku fľaky rozličných farieb. Mimovoľne si naň siahnem, či som si nedopatrením neuviazala niektorú z otrasných jesenných šatiek, ktorými ma obdarúva mama. Ale nie, v tejto inštitúcii sa móda nepestuje. Schytila som mydlo a zatierala fóliu, kým moja tvár nezmizla.

Doktorku Robinsonovú počujem už z diaľky. Nosí topánky na podpätkoch, hlasno jej klopkajú. Je mojou forenznou psychiatričkou. Ešte neviem, čo si mám o nej myslieť, videla som ju iba raz. Doktor Twat mi ju predstavil s výrazom posvätnej úcty, z čoho usudzujem, že v medicínskom svete je doktorka Robinsonová za hviezdu. Má profesionálne čičíkavý, chápavý hlas, ten tón si zaručene cibrila roky. Je až príliš dokonalý, rovnako doktorkine šaty, síce drahé, ale ubíjajúco fádne. Tá žena je ako zo škatuľky, čistučká a upravená, no pozornosť zaručene nepriťahuje. Dnes sú jediným kazom na jej dokonalom zovňajšku topánky. Keď vstúpila do izby, všimla som si, že na pravej špičke má čosi ako vtáčie hovienko alebo kúsok ovsenej kaše. Možno ju na to upozorním, ak to bude pre mňa výhodné. Možno získam dobrý bod.

Doktorka mi má pomôcť prísť tomu všetkému na koreň, aspoň tak to minule povedala. Nachádzame sa niekde v severnom Londýne a podľa chýrov je v tejto časti mesta toľko psychoterapeutov, že si nevedia nájsť prácu. Ak sa na to pozrieme z tohto uhla, láskavosť vlastne robím ja jej – aby pani doktorka mala na parádnu kuchyňu s ostrovčekom a na drahé francúzske šampanské v chladničke.

Usmieva sa na mňa. Profesionálne, žiadna srdečnosť v tom nie je. Doktorka je vycvičená, udržiava očný kontakt a tvári sa príjemne. Namýšľa si, že je úžasná odborníčka, ale urobiť z cvoka normálneho človeka, to sa ešte nepodarilo nikomu, je tak? Má veľký nos a trošička škúli, ale jej oči sú znepokojujúco prenikavé – čo je pri takom povolaní, aké robí, určite výhoda, aspoň myslím.

Celkovo pôsobí cieľavedome a rezervovane. Seriózna osoba, nijaké neočakávané prekvapenia. Takýchto ľudí obdivujem, keďže ja som zmätkárka. Polodlhé, tmavé, lesklé vlasy má zastrihnuté dorovna, podchvíľou jej vykĺznu spoza ucha. Gesto, ktorým si ich napráva, je ako interpunkcia zdôrazňujúca jej metodický spôsob myslenia. „Chápem…“ Vlasy za ucho. „A čo si myslíte…“ Vlasy za ucho. „Ako to myslela…?“ Vlasy za ucho.

Keď nenáhlivo zloží sako, zachytím závan mentolových cigariet. Alebo to bola mentolka, ktorou chcela prekryť pach cigarety.

Fajčenie je poľutovaniahodný zlozvyk. Takže aj ona má slabé miesto. Fajčí.

Sledujem, ako vešia sako na operadlo stoličky, potom ju opatrne, potichu vytiahne, sadne si a zastrčí si vlasy na miesto. V náprsnom vrecku na saku jej pípne mobil. Podráždene ho vyberie a zadíva sa na displej. Aj ja vidím, od koho jej prišla správa, displej má nastavený na veľké písmo. Nuž áno, do päťdesiatky jej veľa nechýba. Správa prišla cez WhatsApp od adresáta, ktorého má uloženého ako Starký Si. Prečíta si ju a na tvári sa jej znova mihne podráždenie.

Na text nevidím, číta ho otočená bokom. Vypne telefón a pozrie na mňa s tým svojím umelým, naučeným úsmevom.

„Prepáčte to prerušenie, mrzí ma to,“ prehodila a položila kabelku na dlážku, no podľa tónu ju to nemrzí ani najmenej. Doktorka Robinsonová ešte dodržiava pravidlá a etiketu a tvári sa, že obývam ten istý svet čo ona. Je to detailistka, s polohou kabelky nie je spokojná, zdvihne ju zo zeme a umiestni k druhej nohe stoličky. Potom už sústredí pozornosť na mňa – nakloní hlavu a zatvári sa napäto, akoby sa usilovala zachytiť vzdialené vlčie zavýjanie. Zavŕta do mňa prenikavé oči. Fascinujem ju. Som čosi ako Sharonina vagína, zaujímavá, no odpudzujúca.

„Takže, Constance… rada vás vidím. Ako sa dnes cítite?“ Tento doktorský postoj neznášam. Samá nadradenosť.

Ale fajn, zapojím sa, tú hru môžeme hrať dve. Nenáhlivo si z teplákov odstránim vlas.

„Viete, prečo som tu, však?“ pokračuje. „Budeme hovoriť o Ness…?“

Zívla som a zadívala sa na nenápadný prsteň, čo má vedľa obrúčky na prstenníku. Doktorka vyslovuje každú vetu s otáznikom, už je to otravné. V jednom kuse sa ma usiluje nachytať. Dnes jej to oplatím, na každú otázku budem odpovedať otázkou. (Je to nečakane ťažké.) „O Ness?“

„Áno. O Vanesse Jonesovej.“

„Príde ma navštíviť?“

Zháčila sa a pokrútila hlavou. „Nie, Connie. Nepríde.“

Táto správa ma zabolela a doktorke Robinsonovej, ktorá si to všimla, ožili oči. Určite v duchu zajasala.

„Prečo vás nepríde navštíviť, čo myslíte?“ využila výhodu, ktorú som jej nechtiac poskytla. Vrhla na mňa dlhý pohľad, zhlboka sa nadýchla, akoby sa odhodlávala zmeniť smer rozhovoru, a skrotila svoje neposlušné hodvábne vlasy. „Myslela som, že by sme mohli začať od začiatku,“ vyhlásila napokon, akoby to bola omračujúco inovatívna myšlienka.

„Nedáte mi cigaretu?“ Nefajčím, ale som vášnivá zberateľka vecí.

„Tu je fajčenie zakázané.“

Meravo na ňu zízam. Tak úporne sa drží predstavy, čo by mala robiť a čo nie, až ma to začína nudiť. Rezolútne sa vystrela, vstala, trocha sa popreťahovala a zmŕštila tvár. Otočila sa mi chrbtom, aby dala najavo, že zo mňa nemá strach, akoby sme boli dve priateľky sediace pri šálke kávy, potom pristúpila k oknu a zadívala sa von. Nechcem, aby si všimla môj chrabrý list, ktorý jej horlivo máva. Hrdina na konári patrí iba mne. Doktorka pomaly prešla pozdĺž dlhej tably nerozbitného skla. Pozorujem ju. Páči sa mi jej telo, má ho mocné, masívne, skrátka fit. Je to telo pripravené na fyzickú námahu, pevné a zároveň vláčne – nezvyčajná kombinácia.

Pokúša sa otvoriť okno, ale je zamknuté, jasná vec. V tejto budove je všetko, čo by sa dalo otvoriť, pozamykané: skrinky, okná, dvere, mysle. Zatvárila sa podráždene, čo je od nej milé, a skúsila druhé okno. Zjavne neznáša obmedzovanie, asi sa pokladá tak trocha za rebelku.

Pomaly sa vrátila a sadla si. „Dali sme vám počítač, použijete ho?“

„Viac by sa mi pozdával MacBook Air,“ utrúsila som.

Usmiala sa a mne v tom okamihu napadlo, že nebyť tých tisíc iných vecí, mohla by som ju mať celkom rada.

„Ste novinárka, Connie, nechýba vám písanie?“ Dopekla, stále jej nedochádza, že som všetky tie sprostosti hodila za hlavu?

„Občas je to ľahšie napísať. Jednoducho vyrozprávate svoj príbeh od samého začiatku…“

„Koľko rokov majú vaše deti?“

Prekrížila nohy a uhladila si sukňu. „Dokument môžete uložiť do DropBoxu, aby som si ho mohla prečítať. Začalo sa to pred šiestimi rokmi, alebo sa mýlim?“

„Ako dlho sa poznáte s manželom? Voláte ho starký?“ Očividne ju štvem. „Toto nie je o mne, Connie.“

„Lenže jednostranné vzťahy nevytvárajú priestor na dôvernosť,“ usmejem sa. Je to úprimný úsmev, fakt sa bavím.

„Na tak,“ posúrila som ju. „Kde ste sa zoznámili?“ Ešte viac prižmúrila modré oči a zasa naklonila hlavu, akoby sa pokúšala zachytiť zavýjanie vlkov. Veľmi seriózna póza. Mala by si dávať pozor, aby nepôsobila ako riaditeľka školy.

„Viete, Connie, všetci nesieme zodpovednosť za svoje rozhodnutia a činy.“ Unesená hĺbkou toho, čo vyriekla, pokračovala v rovnakom duchu. „Tá vyhýbavá taktika vám donekonečna nevydrží.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1