Šerý Svět

Poli Tajemná

Příběh je zcela smyšlený. Bude-li Vám někoho připomínat, jedná se pouze o náhodu.

Poděkování

Mé díky patří především mému drahému, který mě podporoval v tom, abych pokračovala ve psaní.

Hanička si též zaslouží obrovské dík, neboť mi dost pomohla.

Týnka a Dáyinka pro mě taky udělaly strašně moc.

Ratovi díky za upozornění na překlepy.

Dantemu za propůjčení jména.

A svým způsobem Jemu za minulost, za níž jsem musela uzavřít kapitolu…

Také musím poděkovat všem, kteří věřili, že to dokážu.

Děkuji.

„Chtěli jste mne vidět, Všemocní?“

„Ano, Arrieth, posaď se.“

„Jak se daří s Dantem?“

„Jsme na dobré cestě k překonání mého bloku. Děkuji. Jak o nás víte?“

„To je dobře a my víme všechno. Ale nejsi tu, abychom řešili tvé problémy s muži.“

„Proč jste pro mne nechali poslat?“

„Máme pro tebe Svěřence.“

„Cože?“

„Čeká tě v Azylu.“

„Počkat, ale...“

„Nějaký problém, Arrietho?!“

„Mám před sebou závod...“

„My víme.“

„Musím se připravovat… Je pro mě důležitý...“

„Nechceš přeci, abychom odvolali Danta pryč?“

„Za Začarovaný les...“

„Ne!“

„Takže se ujmeš toho chlapce?“

„Ano.“

„Tak je to správně.“

„Rozumím. Jedu do Azylu.“

„Arrietho? Nepokaz to. Není tu místo pro maléry.“

I. kapitola

1. Jiný svět

Cítil náraz, obrovskou bolest a mravenčení celého těla. Otevřel oči a hned je zase musel zavřít před bodavým bílým světlem. Chvíli jen poslouchal šum kolem sebe, než se mu podařilo rozeznat nějaké zvuky. Slyšel kroky. Lehké kroky ve spěchu mířící k němu. Znovu oči otevřel a snažil se zjistit, kde se vlastně nachází. Poznal, že se jedná o nějakou místnost, která působila desetinásobně větší než jeho pokoj. Viděl jen spoustu překážek, vzduchem poletující podivné předměty a dívku, která mířila k němu, v ruce držíc samostříl. Vstal a koukal udiveně dívčiným směrem. Moc dobře si uvědomuje, že ji nezná. Určitě by si ji pamatoval. Je krásná. Vysoká a štíhlá, oblečenou černou minisukni a černou halenku, na níž má korzet. Vlasy září v sytě rudém odstínu a sahají jí do půli zad. Do obličeje jí moc nevidí, protože evidentně spěchá a na něj zde je až divné světlo. Šla přímo k němu a dost jej vyděsila, když na něj namířila samostříl a zmáčkla spoušť. Šíp proletěl těsně vedle jeho hlavy, až ucítil na tváři zavanutí rozstřeleného vzduchu. Ona doběhla k němu a strhla ho k zemi.

„Tady si musíš hlídat záda!“ řekla jen zprudka, než se rozhlédla po dalším případném nebezpečí.

Ohlédl se a všiml si příšery padající k zemi s šípem v hrudi. Bylo to ohavné monstrum – křivé, velké tesáky určitě dokážou rozervat maso a rozdrtit kosti bez sebemenšího problému. „Co to bylo?!“

„Něco jako gremlin. Ten zlej…“ odpověděla mu a schovávala se spolu i s ním za jednu z překážek. „Jdou po krvi. A ty jsi cítit na míle daleko…“

Nechápavě se na ni koukal, když vysvětlovala, co za stvoření právě zastřelila. „To opravdu existuje?“ nechápal její odpověď. „Já jsem si myslel, že to je jen ve filmu…“ poznamenal nejistě a ještě jednou se na to podíval. „Asi ještě spím… a tohle je jen sen...“

Ironicky se zasmála jeho domněnce. „Ne, nespíš. A tady existuje všechno!“ zněla celkem arogantně, což chlapce znepokojilo.

„Co všechno?!“ chtěl vědět pohotově a nevěřícně na ni zíral. „A kde tady?!“

Upravila si pramen vlasů za ucho a usmála se na něho, díky čemuž arogance mírně opadla. „V Šerém Světě,“ odpověděla mu věcně a máchla rukou, aby se rozhédl. „Neboj, zvykneš si…“

Rychle přejel pohledem po místnosti, kde se tu a tam vyskytovaly další příšery a rázně zavrtěl hlavou, aby vyjádřil svůj nesouhlas. „Já si ale nechci zvykat! Jak se odtud dostanu?!“ jeho hlas zněl dost znepokojeně. Rozhodně se zde nehodlá nijak dlouho zdržovat, čímž si je stoprocentně jistý.

Vstala, nakoukla, zda je čistý vzduch a natáhla k němu ruku, aby mu pomohla také na nohy. „Na dotazy je čas. Musíme jít, dokud je tady klid.“

Podávanou ruku přijal a, jakmile byl na nohou, rozběhli se někam, kde tušil cestu pryč. Dívka se rozhlížela a co chvíli vystřelila na další a další monstra, která se tam objevovala. Všechna stvoření vypadala děsivě. Byla veliká a měla plnou tlamu tesáků, o nichž nepochyboval, že jsou ostré. A aby tomu nebylo málo, ani drápy na tlapách nevypadaly extra otupěle.

Proběhli téměř celou místností, využili ještě několik překážek jako skrýš, než se dostali k menšímu krytému tunelu. Tunel měřil sotva pět metrů, vběhli do něj a objevili se na ulici. Teprve tam zpomalila krok a svěsila ruku se samostřílem, aby se trochu uvolnila, i když zůstává nadále ve střehu. Ulice byla sice zalitá světlem pouličních lamp, přesto cítil nepříjemné napětí ve vzduchu, které mu nahánělo husí kůži. Podél silnice stálo zaparkováno několik aut v tmavých odstínech od černé po modrou, jen jedno téměř svítilo rudě. Ona zamířila právě k němu.

„To je tvoje?“ zeptal se jí nejistě, když došli k vozu.

Odemkla dveře a otočila se po něm. „Sedej, na dotazy je ještě čas!“ z jejího tónu zazněl rozkaz, netroufal si oporovat, protože mu něco říkalo, že by to nebyl zrovna dobrý nápad.

Obešel auto a usadil se na místo spolujezdce. Dívka zabrala sedadlo řidiče, dala klíče do zapalování a nastartovala. Ulicí zaduněl zvuk motoru tohoto sporťáku, zahvízdaly pneumatiky a rudý sportovní vůz mizel v dálce.

Byl opravdu překvapený situací, v níž se nachází. Probudil se neznámo kde, cizí holka mu zachránila krk a teď jej veze někam pryč v luxusním sportovním autě, o kterém on si může nechat jen zdát. Hlavně netuší, kam jej veze. Přesně to, co si může přát kdejaký pubertální mladík, který nemá o životě realistické smýšlení. Ale to on nebyl.

Jeli dlouho, než zastavila v garáži u nádherné vilky, kterou obklopoval velký kus pozemku. Z venčí působí moc krásně. Je sice nemocničně bílá, ale hezky upravená. Jednu stěnu obrůstá břečťan, což působí kouzelně. Patří k ní obrovská travnatá plocha, kterou zdobí altánek s posezením a houpací lavicí.

„To je tvoje?“ zeptal se zaskočeně, když se rozhlížel po prostoru. V ten okamžik se k nim přiřítil velký světlešedý vlk, kterého se neskutečně lekl. Začal ihned couvat, protože na něj zvíře nedůvěřivě koukalo.

„Santone, v klidu, to je jen další Svěřenec,“ uklidnila vlka ledabyle, když na něj zavrčel a cenil tesáky. „Pojď, musíme dovnitř,“ oznámila mu a na dálkové ovládání zavřela bránu, kterou před chvílí projeli. Z tónu hlasu vycítil, že nedisponuje zrovna dobrou náladou. Nepátral po důvodu, protože by ji to asi mohlo naštvat ještě víc než to, co ji už naštvalo.

Zamířila celkem rychle do vilky, takže nezbývalo moc času na to, aby si mohl všimnout detajlů. „Zuj se, než vejdeš dál! A chovej se tady jako doma,“ poradila mu nezúčastněně a rozsvítila.

Rozhlédl se a v úžasu zalapal po dechu. Nacházeli se v kuchyni, která je velká a moderně zařízená, sladěna do kaštanové barvy. Uprostřed stojí pult s pracovní plochou, na kterém se pyšní nějaké kuchyňské spotřebiče, jejichž úkol nezná. Z kuchyně se přechází přes jídelnu do dalšího pokoje. Šel za ní do vedlejší místnosti, kterou je obývák, kde přes půl zdi zabírá plazmová televize, k ní patří rodinné kino, jehož reproduktory visí v každém rohu, gauč je kožený v bílé barvě, vpravo od sedací soupravy krb a před krbem chlupatý koberec, na nějž si spokojeně lehnul vlk.

„Klidně se posaď, ale to křeslo u okna je Santonovo,“ upozornila jej varovně a poukázala tak na zvíře. „Chceš něco k pití?“

Přestal se rozhlížet a se zájmem se na ni podíval. „Něco by bodlo…“

„Alko? Nealko?“ chtěla vědět, než pro něco půjde.

„Co nabízíš?“ odpověděl otázkou. Jako by z něj v tu chvíli opadnul veškerý stres, cítil se klidněji.

Ve tváři se jí rozlil úsměv. Hned působila mile. Takový typ lidí jí vyhovuje. „Víno.“

„Tak si dám víno. Dáš si se mnou?“ usmál se na ni ve flirtu, protože mu to připadalo vhodné. Byla mu rázem sympatičtejší.

Zasmála se jeho hloupému dotazu. „Jinak bych ti je ani nenabízela,“ odešla do kuchyně a za chvíli se vrátila s lahví červeného vína a dvěma skleničkami. „Mám merlot, snad ti bude chutnat.“

Přikývl, vzal od ní láhev s otvírákem a víno otevřel. Ona šla mezitím zapálit v krbu a chvíli drbala vlka za ušima a krmila jej nějakými dobrotami. Když nalil do skleniček, přesunula se ke gauči. Sedla si do rohu gauče nohu přes nohu a jednu skleničku si hned vzala. Nesměle si k ní přisedl a ujal se té druhé. Nevěděl, co si o tom všem má myslet, připadal si hodně zmateně.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se ho, ačkoli věděla moc dobře, jak to ve Světě chodí.

„True. Myslím...“ odpověděl jí nejistě, protože si nebyl jistý, zda řekl správné jméno. „A ty?“

„Arrieth,“ usmála se a naznačila skleničkou, že čeká na přiťuknutí. „Tak na přežití, True.“

„Na přežití…?“ zeptal se zaskočeně a přiťukl si s ní.

Sledoval, jak upila ze sklenky. Líbilo se mu, když spokojeně přivřela oči, jakmile ucítila chuť vína na jazyku. Působila v tu chvíli vskutku uvolněně a klidně. Sám také upil a celkem jej překvapilo, že mu to víno chutná. Ani nevěděl, zda má víno rád nebo ne. Jak kdyby vše teprve poznával. Nechápal to. Nepamatoval si o sobě vůbec nic. Dokonce si nebyl jistý, zda řekl své skutečné jméno.

„Co jsi myslela tím Šerým Světem?“ zeptal se jí v uvědomění, že vlastně vůbec netuší, kde se právě vyskytuje.

Upravila si pramínek rudých vlasů a pokrčila rameny. „Však se podívej všude kolem. Ten svět, jak vypadá…“ odpověděla mu s náznakem zalíbení i bolesti.

„Ty tu máš celkem dost barev,“ oponoval jí, když se rozhlédl. Opravdu zde viděl sem tam něco červeného, žlutého, nábytek i hnědý...

„Ale k čemu mi jsou barvy, když je nevidím…“ řekla tiše a opět se s přimhouřenýma očima napila.

Nechápavě se zamračil tomu, co mu prozradila. „Nevidíš?“

Zavrtěla hlavou a rychle zamrkala. „Jediná barva, kterou v té změti šera rozeznám, je červená…“

„Tak proto to auto v rudé barvě? Říkal jsem si, proč je jediný, který září…“ konstatoval spíše pro sebe a vybavil si rudý sporťák.

„Blázníš?! Mazda musí být v rudé barvě!“ opravila jej rozhořčeně, až leknutím nadskočil. „Sice se ta červená k mazdě RX-8 nehodí, ale když už mám takové auto, tak ho chci vidět v celé kráse!“ zněla celkem podrážděně, což jej zaskočilo.

Užasle ji sledoval. Nečekal, že ji tím může rozčílit. „Dobře, promiň… Já měl jenom forda fiestu… asi...“

„Tak to to vysvětluje,“ poznamenala zostra podrážděným tónem hlasu. Pak se v její tváři rozlil úsměv. „Ještě jsi neviděl zbytek mé garáže…“ řekla mu zasněně.

Polkl naprázdno a bedlivě ji pozoroval. Měnila náladu a reakce vskutku bleskově. „To mě budeš muset zasvětit…“ upil z vína a, jelikož se v automobilech moc nevyzná, raději tohle téma ukončil. „Kde to teda jsem?“

Povzdechla si, i když bylo znát, že tuhle otázku očekávala. „V Šerém Světě. Jedná se o něco jako paralelní svět, jiná dimenze, prostor mezi životy, jiný vesmír…“ jmenovala označení tohoto místa, která za léta působení zde slyšela od jiných Svěřenců.

„Jak mezi životy?!“ nechápavě se zamračil, protože ho nenapadlo vysvětlení.

Netvářila se moc nadšeně, že to musí rozebírat hned první večer. „No, někdo to zkoušel sám sobě vysvětlit, že se jedná o stav mysli, když je tělo v kómatu,“ záměrně nepřiznala, že tím někým je ona sama.

Mlčel. Zíral jen do sklenice a snažil se vzpomenout si, co se stalo. „V tom případě, jak je možný, že nejsem v tunelu a nevidím světlo?“

Místností se rozlil její ironický smích. „To jsou jen povídačky. Skutečnost je úplně jiná,“ vysvětlila mu a naznačila, aby se rozhlédl.

„A tady můžeš mít, co chceš? Třeba ty auta, tenhle dům…?“

Usmála se, ale zavrtěla hlavou, aby jeho domněnku vyvrátila. „Můžeš, ale nic není zadarmo. Musíš si to nějak zasloužit. A tohle mě stálo hodně úsilí a sbírání bodů.“

„Jaký sbírání bodů?“ nechápal, co mu to říká.

„Určitě hraješ počítačový hry…“ nadhodila, a, když přikývl, pokračovala. „Musíš nasbírat určitý počet bodů, aby ses dostal do dalšího levelu. Tady je to podobné.“

„A tys uvízla v prvním levelu?“ zazněl pochybovačně. Nebyl si jistý, zda nějaké hry hraje, ale věděl, o co tam jde.

Povzdechla si, neboť si uvědomila, že začala s vysvětlováním špatně. „Ne. Tady jsou všechny úrovně smíšené v jedné. Nehledě na to, Průvodci body pro další level nesbírají. Ale Svět se ti dle počtu bodů odměňuje. Když už vnímáš, že jsi zdolal level, tak si něco přeješ. A pokud jsi opravdu hoden odměny, tak se ti to splní. Alespoň nám Stálým.“

Snažil se urovnat informace, které se k němu právě donesly. Působilo to hodně zmateně a prazvláštně. „Proč sis nepřála, aby se ti spravil zrak a tys mohla vnímat barvy?“

To byl zásah do živého, což poznal na jejím výrazu. „Protože ten zrak mám za trest…“ odpověděla smutně a na okamžik sklopila pohled. „Byla jsem moc chtivá a neměla dostatek bodů. A chtěla jsem všechno hned. Svět se mi za to pomstil. Takže to je trest za moji hamižnost.“

„A cos chtěla tak drahýho?“ zajímalo ho, protože ho nenapadala jediná věc, co by stála tak moc, aby musela přijít o možnost vnímat barvy.

„Vrátit život člověku, kterého jsem milovala. Nechtěla jsem ho nechat umřít… I když mě zradil…“ na chvíli zavřela oči a zaklonila hlavu. Těžko říct, zda to bylo výčitkou vůči sobě samotné, nebo bolestí ze zrady a ztráty. „Byla jsem… prostě jiná, než jsem teď...“ dodala trošku pevnějším hlasem s náznakem ironie.

„Promiň, to jsem nechtěl…“ ozval se pohotově, aby dívku zase rozptýlil.

„Nic se neděje…“ rychle zamrkala a znovu se na něj usmála. Už uběhla dlouhá doba od daného období a ona je city někde jinde. Svět ji přece zná jako tu chladnou Arrieth. Chladnou, ale odevzdanou jedinému muži. (Ačkoli tělem jinému...)

„Jak je možný, že jsem na tebe narazil?“ zkusil změnit téma, aby se dostali dál.

Pokrčila rameny a prohrábla si vlasy. Jeden pramínek chytila mezi dva prsty a prohlížela si konečky. „To je dané. Ber mě jako svýho Průvodce a společníka, kterej se bude snažit ti pomoct, aby ses odtud dostal.“ upila ze své skleničky a prohodila nohy. „Průvodci mají téměř pořád někoho, aby mu pomáhali. A když nemáš nikoho, jdeš do klubu a kromě pití dostaneš i povely. A mě dneska bylo odveleno, abych šla do Azylu, že tam dostanu Svěřence, i když jsem měla mít přes měsíc pauzu... Jen nechápu, proč tě hned ze startu vpustili právě do Azylu,“ zamyslela se a za pramínek vlasů nevědomky zatahala. „Nepřipadáš mi jako grázl…“

Zarazil se nad jejími slovy. „Máte různý místa, kde najdete Svěřence?“

„Ano, hodně záleží na tom, jací jste povahově. Čím horší povaha, tím horší místo nasazení…“

„Asi vím, proč jsem byl tam v té místnosti…“ poznamenal zamyšleně a vybavil si daný okamžik. „Já… sedl jsem za volant pod vlivem alkoholu… A vysekal jsem se…“ před očima viděl nehodu auta, jako by sám sebe pozoroval z dálky očima někoho jiného. Prudká zatáčka, kde na okraji vozovky ležel nahrnutý štěrk. Fiesta najela prudčeji až k okraji, což se vymstilo. Kola na štěrku podklouzla a auto se vyřítilo ze silnice z prudkého srázu stromovím, až zaparkovalo o kmen stoletého dubu.

Zamyšleně poslouchala a pak přikývla, když hodnotila možnosti. „To může být ono…“

„Říkala jsi, že jsi můj Průvodce?“ zeptal se, a když kývla na souhlas, pokračoval. „Co to pro mě znamená? Kromě toho, že mi budeš pomáhat, abych přežil?“

Na tuhle otázku se těšila vždy, kdy jí Rada přidělila někoho do péče. „No, nejprve si dáme pár lekcí. Naučím tě zacházet se samostřílem, ukážu ti příšery, který budeš likvidovat v herních polích. Seznámíš se s dalšími obyvateli Šerýho Světa. Projdeme si prostory, v nichž budeš sbírat body. Podle toho se uvidí, zda se probereš z kómatu, nebo zda se ne…

- Ale neboj, je to spíš hra...“ ujistila ho pohotově, když si uvědomila, že ho málem vyděsila už první večer.

„Co když nenasbírám dost bodů?“ viděla na něm, že znervózněl, čemuž se nedalo divit.

Tentokráte byl její úsměv spíše smutný. „Tak končíš. I v reálném světě…“ odložila skleničku na stolek a z police pod odkladovou plochou vytáhla popelník s krabičkou ochucených cigaret a jednu cigaretu si zapálila. „Ale udělám vše pro to, aby ses probral. Abys měl dostatek bodů. Současně se budu snažit, aby sis ten pobyt tady užil. To ti slibuju,“ slíbila a povzbudivě na něj mrkla.

True si hned dokázal představit, jak by mohla jeho pobyt zde zpříjemnit. Přece jen je mu dvacet pět let a jí by netipnul víc než dvacet dva. Ale nebude nic hrotit hned první noc, aby ji nevyděsil.

„Co vlastně děláš, když nemáš Svěřence?“ chtěl vědět se zájmem, protože si nedokázal představit, jak se tady může zabavit sama.

„Jezdím závody,“ odpověděla mu zasněně s úsměvem. „Nejlepší na tom je, že jsem dobrá. Možná nejlepší z celého Světa. Asi umím řídit nejlíp...“ poznamenala pobaveně, ačkoli to znělo hodně sebestředně, což si moc dobře uvědomuje. „No nic,“ típla nedopalek a dopila zbytek vína ve skleničce, „půjdu už spát. Tvůj pokoj je hned u schodů. Koupelna je součástí pokoje. Kdybys něco potřeboval, já jsem na konci chodby. Tak dobrou noc,“ vstala, protáhla se a odcházela.

„Dobrou. A děkuji,“ zavolal za ní a díval se, jak odchází.

Vlk hned běžel za svojí paničkou a True zde zbyl sám. Chvíli nechal informace, které se před chvílí dozvěděl, aby se mu v hlavě nějak usadily. Pak dopil víno a odešel do určeného pokoje.

Jeho pokoj je poměrně velký. Rozsvítil, aby se mohl rozhlédnout. Překvapeně si prohlížel zdi místnosti, neboť se na nich pyšnily malby ohně. Plameny hrající si ve vánku pohlcující tmu vypadaly až moc realisticky. Chybělo už jen slyšet praskání hořícího dřeva. Něco takového nečekal. Podél jedné ze zdí stála dvoulůžková postel, která kotvila čelem až do rohu pokoje. Usmál se. Ta postel by se dala velice užitečně využít a on moc dobře věděl jak. Ale na to má času ještě dost. Kousek od postele pod okny byl psací stůl a vedle něj dveře na balkon. Spíše na terasu, jak zhodnotil posléze skrz to, že byla veliká. Došel k posteli, kde našel nějaké oblečení. Svlékl se do trenek a zalezl pod peřinu, aniž by se před spaním osprchoval nebo aspoň umyl. S rukama za hlavou, ležíc na zádech, pozoroval s úsměvem strop, který znázorňuje hvězdnou oblohu s Měsícem v úplňku. Ano, tady se mu bude líbit.

2. Poklady

Během spánku mu myšlenky utíkaly k ní. Leží přece jen na stejném patře, téměř ve vedlejší ložnici. Mohl kdykoli přejít za touhle tajemnou ženou. Líbí se mu a něco ho k ní hrozně táhne. Sám tomu nerozumí. Ovšem, kdykoli se ve snu setkali, nikdy se mu nepovedlo vidět ji nahou nebo s ní něco mít. Ne, že by nechtěl, nebo že by jevila ona nezájem, to ne. Ale něco zde bránilo přístupu k její mysli. Něco, co mezi nimi tvořilo hranici. Nechápal, co se s ním děje. Vždy se mu podařilo představit si nějakou holku, která se mu líbila, bez oblečení. Ale u ní to prostě nejde…

Probudil se trochu zklamaný.

Vstal, vzal si oblečení a šel do sprchy. Opět mu hlavou běžely zážitky z předchozího dne. Nechápal, proč si nevybavuje nic do chvíle, kdy dostal smyk a byl za volantem pod vlivem alkoholu. Nevěděl, s kým ten večer trávil. Ani kde, ani proč. Nic si nepamatuje. Probudil se v tomhle Světě a Arrieth ho tu chce učit žít – nebo aspoň přežít.

Ach Arrieth… tajemná Arrieth. Nezná ji, to ví jistě. Povědomá mu není. Ale líbí se mu a to docela dost. Jen působí zbytečně moc nepřístupně. Však on se jí dostane pod kůži. Musí pomalu, víc ji poznat, nechat ji, aby poznala jeho. Jen se do ní nesmí zamilovat. Slíbila – respektive řekla mu, že se bude snažit, aby byla jeho cesta tímto světem příjemná. Tak co? Ona je žena, on je muž. A pudy jsou pudy. To se zvládne.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Poděkování

I. kapitola

1. Jiný svět

2. Poklady

II. kapitola

III. kapitola

IV. kapitola

V. kapitola

VI. kapitola

O dva týdny později