POSLEDNÍ

ŠUMAVSKÁ

PASTVINA

© Martin Sichinger, 2016

© 65. pole, 2016

ISBN 978-80-87506-76-9 (tisk)

ISBN 978-80-88268-04-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-05-5 (MOBI)

Josefu Peckovi, který Kašperschachten náhodou objevil, a Petru Koppovi, který ji stejně jako já roky marně hledal.

DÍL PRVNÍ – LISTOPAD 1918

Část první: Boj o město

REVOLUČNÍ ROZKLAD

Když se onoho listopadového rána poručík Reiner probudil, vznášela se v jeho bytě vůně střelného prachu. Hlava ho kupodivu nebolela, ale přesto mu chvilku trvalo, než si vzpomněl, co se večer dělo; Valenta recitoval báseň, ve které někdo kráčel stejně namáhavě, jako se po pár lahvích vína motali všichni, kdo na večírek dorazili.

Zábava se zvrhla, když Reiner prohlásil, že na námluvy půjde v uniformě s císařskou kokardou, i když se jí všichni Češi demonstrativně zbavovali. Přísahal věrnost císaři, a ne bandě prospěchářů, která si říká národní výbor. Načež Valenta vytáhl pistoli, vykřikl, že Reiner je zrádcem všeho československého i slovanského, a dvakrát vystřelil.

Kulky Reinerovi prolétly kolem hlavy.

„A mám po kariéře,“ zavrávoral Valenta.

„Nebojte, Valento, nic hlásit nebudu.“

„Klidně mě nahlašte, pane lajtnant, Masaryk s Klofáčem stejně udělaj z armády milice jako ve Švýcarsku a my si můžem hledat místo leda tak u terčů na pouti. Nezradili jsme císaře pána, a proto nás ocejchujou jako zrádce!“

Co se dělo potom, si už Reiner nevzpomínal.

V den svých námluv si nalil vodu z karafy, natáhl kalhoty a sáhl po hnědém koženém pásku s mosaznou sponou s císařským orlem. Říše, za kterou bojoval a které přísahal věrnost, zmizela; o novém státě, Československu, poprvé cosi zaslechl před dvěma týdny.

Zatracený civilisti, nikdy neví, co chtěj, pomyslel si Reiner a natáhl na sebe uniformu armády, která už neexistovala.

Vedle postele stála na stolku váza s papírovou oranžovočervenou květinou, kterou Marii vystřelil na pouti. Přinesla mu ji, aby měl v bytě něco veselého, protože na stěnách visely jen pochmurné svaté obrázky, které mu z domova přivezl a vlastnoručně pověsil otec. Smířil se s tím, že syn nebude sedlákem, ale nehodlal trpět, aby si věřil, v co ho napadne.

Reiner si zapnul kabát uniformy, a když si natahoval rukavice, zahlédl za pohovkou růže, které si připravil na dnešní námluvy.

Ať si po mně Valenta střílí jak chce, ale rozsekat květiny pro snoubenku je vážně hulvátství, pomyslel si při pohledu na zelenočervenou kaši.

Nechám ho pověsit.

Ne, zbavím ho hodnosti a pak nechám pověsit.

Reiner se narovnal před zrcadlem.

Jako každý důstojník armády, která prohrála válku, si měl prohnat hlavu kulí, ale místo toho se vydal ke dveřím a vzpomněl si na báseň, kterou recitoval Valenta. Nevybral si žádného píseckého barda, ale Vrchlického:

Za trochu lásky šel bych světa kraj —

a vykročil ze dveří.

Na třech domech v ulici vlály francouzské vlajky a na protějším se třepotal anglický prapor svatého Jiří. Na ostatních visely československé bikolory navlas podobné polské vlajce.

Proslýchalo se, že novou vlajkou Československa má být rudý kalich na černém pozadí.

V blátě ležela císařská kokarda, kterou Valenta nebo jiný důstojník zahodil, když se po večírku potácel městem, a vedle ní leták:

FRANCOUZI JSOU NAŠI VĚRNÍ SPOJENCI!

NAŠI NOVOU REPUBLIKU NENECHAJÍ NIKDY ZAHYNOUT!

„Zase jsme už pod Rakouskem! Ráno říkali, že…“ paní v šedivém šátku na Reinera cosi křičela, ale její hlas zanikl v hlase válečného invalidy:

„Párky! První známka blahobytu! Párky!“ a jeho stánek okamžitě obklopily děti, které přilákala vůně teplých uzenin.

„Kvůli španělský chřipce má ta holota pořád prázdniny.“ Žena dál mluvila na Reinera, protože neměla nikoho jiného, kdo by jí dával za pravdu.

Tělnatý muž v tmavém obleku složil kufry před výlohou cukrárny, na jejímž vývěsním štítě stálo:

Gustav Weiner

Zuckerkandel Geschäft

„Nějakej německej hadrář,“ pokývl muž posměšně k ceduli, „si u nás v nový republice ani neškrtne,“ prohlásil a otevřel kufr.

Reiner čekal, že vytáhne vlastenecké letáky, ale kufr byl nacpaný cukrátky v bíločervených obalech.

„Párky! První známka republiky!“ rozléhal se dál hlas pouličního prodavače.

„Párky! To je přece krásné české slovo! A blahobyt“ — zařval obchodník se sladkostmi z plných plic tak, že překřičel párkaře — „je nejkrásnější slovo, jaké vůbec máme, nezdá se vám? Blahobyt!“

Děti se otočily od párků a jako na povel se rozeběhly k otevřenému kufru.

„Vy máte cukrkandl?“ divil se světlovlasý chlapec.

„Já ti dám cukrkandl, kluku! Víš, jak se těmhle laskominám říká?“

„Jak?“

„Bonbon.“

„Bonbon,“ zašeptala světlovlasá holčička a obchodník jí podal sladkost zabalenou v červenobílém papíře.

Ostatní děti začaly povykovat:

„Bonbon! Bonbon!“

„To je ono! Ale musíte křičet pořádně! BONBON! BONBON!“

Děti se rozvřeštěly tak, že hlas válečného veterána nikdo neslyšel.

„Vidíte tuhle dobrůtku?“ obchodník zdvihl další laskominu zabalenou v bíločervených barvách. „Pistácie.“

Děti zkoprněly úžasem, protože pistácie bylo další z mnoha slov, která se na ně s novými časy valila ze všech stran.

„A dostane ji kdo?“ Dětské oči na něm visely jako mouchy na mucholapce. „Každý, kdo doběhne na náměstí a zpátky a bude celou dobu křičet: Nový stát — nové sladkosti! Rozumíš tomu?“ obrátil se na nejmenšího chlapce, kterému mohlo být sotva pět. Ten nezřetelně přikývl, jako by si nebyl jist, zda je hlava s novými zážitky ještě vůbec jeho.

„Ano, pane,“ zopakoval sotva slyšitelným hlasem a pak děti s řevem vyrazily.

„Dejte mi jich dvacet,“ přikázal Reiner, protože dárek pro Marii ležel rozsekaný za kanapem a do květinářství by to již nestihl.

„Jistě, pane poručíku!“ Obchodník znepokojeně pohlédl na Reinerovu císařskou kokardu. „Chcete je v národních barvách?“

„Vyberte dvacet bonbonů, zabalte je do papíru, který není ani bílý, ani červený, a dejte na ně stužku, ale ne s bikolorou.“

„Jistě. Snad nějakou najdu… Víte, Národní listy psaly, že už 14. října jste tady v Písku strhávali státní symboly a vyhlašovali samostatnou republiku,“ blekotal obchodník, jako by se chtěl ujistit, že doputoval do vzkvétající nové země a ne do poraženého císařství, a marně hledal neslovanskou stužku.

Reiner přikývl, i když znal historii převratu v Písku jen z doslechu, protože v tu dobu se v místní nemocnici zotavoval ze zranění.

14. října se v Praze konala generální stávka, na jejímž konci mělo stejně jako v dalších českých městech dojít k vyhlášení republiky. Jenže vídeňská vláda do Prahy narychlo povolala vojsko a v následném zmatku nedali pražští vlastenci o změně programu do Písku vědět; v Praze se jako už tolikrát na Písek prostě zapomnělo.

Písečtí však na nový stát mysleli bez ustání a na náměstí se sešlo pět tisíc vlastenců. Akce začala podle plánu v deset, redaktor Hanzlíček řečnil z balkonu, a když hodiny na věži odbily jedenáctou, zvolal:

„V tomto okamžiku na Staroměstském náměstí vyhlašují Československou republiku!

A já vyhlašuji Československou republiku v Písku.

Tak nemožnou vládu, jakou máme my, stejně nikdo nepotřebuje!“

Dav zůstal na chvíli jako zkamenělý. Potom procitl, zapěl Kde domov můj? a pocítil neovladatelnou touhu vyřídit si s Rakouskem-Uherskem účty. U okresního hejtmanství, jehož stráž utekla zadním vchodem, roztrhal černožlutou vlajku císařství a vyvěsil červenobílé bikolory.

Potom z okna radnice vyhodil obraz Františka Josefa a na ulici ho rozdupal.

Ihned po rozdupání se utvořil národní výbor.

Radost Píseckých byla nesmírná, kalená snad jen tím, že republika byla nedopatřením vyhlášena i ve Strakonicích, s nimiž Písek odnepaměti soupeřil a kde pomocný strážník Kraus vybubnoval nový stát už v deset ráno, načež byl odvezen k soudu.

U nás to hřímal z balkonu pan redaktor a je na svobodě! posmívali se Písečtí Strakonickým.

K večeru se vrátili místní, kteří byli přes den za obchodem v Praze, a nestačili se divit, že všude visí červenobílé vlajky a po Rakousku-Uhersku není ani památky. Oslavy republiky byly v plném proudu, v hotelu Dvořáček se konal Koncert svobody, a právě když Písečtí začínali kolem třetí ráno i s nově nabytou nezávislostí odpadat, dorazil z Plzně generál Regnier se čtyřmi kompaniemi s kulomety a už za brzkých ranních hodin odesílal do Prahy telegram:

Do města jsem dorazil v 3 hodiny 15 min a našel ho vyzdobeno bohatou vlajkoslávou.

Skandál.

Na nádraží jsem zadržel čtyři vojáky bez císařských rozet.

Hanzlíček zatčen.

15. října v devět hodin ráno byl Hanzlíček ve vězení, československé vlajky staženy a život by v Písku plynul jako staletí předtím, kdyby 28. října nedorazila z Prahy zpráva, že Československá republika je oficiálně na světě.

Jenže v Písku se nenašel nikdo, kdo by chtěl kvůli novému státu skončit za mřížemi. Pražské úřady posílaly do Písku každou hodinu telegram, ale vyhlášení republiky se Písečtí ujmout neodvážili.

Odpoledne 29. října místní honoraci napadlo geniální řešení: republiku vyhlásí Hanzlíček.

Ví, jak to za mřížemi chodí, a vždycky to byl radikál.

Delegace Píseckých si vypůjčila Hanzlíčka z městského vězení s tím, že ho nechá vyhlásit republiku a pak se uvidí. Na ramenou ho slavnostně vynesla až na balkon radnice a nechala vykřikovat: „Vyhlašuji Československou republiku v Písku! Vyhlašuji Československou republiku v Písku!“ Řeči o vládě si měl ale raději odpustit.

A nová republika byla na světě.

Reiner převzal kornout s bonbony. „Ta nová republika nebo co to je se tady v Písku pořád nějak drží naživu.“

„Já to věděl, pane poručíku. Nová země přece musí žít!“

Reiner se vydal ulicí. Dva kluci zamalovávali na poštovní schránce rakousko-uherskou orlici. „To je asi poslední!“ vykřikl ten menší zklamaně. Ten starší uviděl Reinera a zasalutoval: kroutil se přitom jako žížala a oba kluci vyprskli smíchy.

Reiner zahnul do vedlejší ulice.

„Sebevrážda, sebevrážda. Sebevrážda!

Důstojník se zastřelil kvůli holcéé!

Že mu jí nedali…!“

vykřikoval na chodníku před trafikou prodavač se štosem novin v ruce, zatímco Reiner došel k domu číslo patnáct a stiskl zvonek.

„Pořád povídali, že mu jí nedaj, a von tomu nevěřil!“

Reiner znal tuhle pohnutou historii od Valenty. Místní důstojník byl kvůli zranění poslán domů, a sotva se roznesla zpráva o příměří, vydal se k rodičům své vyvolené.

Protože se šuškalo, že s armádou bude konec, rodiče už pro dívku vybrali architekta. Nikdo není takový blázen, aby budoval armádu a hnal lidi na jatka.

Zato domy se budou stavět vždycky.

Toto zdůvodnění důstojník bez protestů přijal.

Když druhý den ráno rodiče snoubenky odešli do města, vlezl po střeše do jejího pokoje a navrhl jí útěk do Francie a život v Provence.

Jeho vyvolená mu zopakovala, že nechce vojáka, protože by jí ho zabili.

Důstojník ji políbil, u vetešníka zastavil armádní revolver, koupil civilní zbraň a jednu patronu. Doma se oholil, převlékl do civilu a napsal krátký vzkaz, v němž své přátele i příbuzné prosil, aby si to, co se mu přihodilo, nedávali za vinu. Jde o jeho zážitky z italské fronty a ze smrti mnoha kamarádů, přes které se nedokáže přenést.

Potom vložil náboj do zbraně a prostřelil si hlavu.

Reiner si jeho činu nesmírně vážil, protože důstojník se zaprvé zastřelil civilní zbraní v civilním oděvu, čímž ze své sebevraždy vyloučil armádu a proměnil ji v osobní záležitost, zadruhé v dopise na rozloučenou na nikoho nesvaloval vinu, za třetí se vším skoncoval během pouhé hodiny od snoubenčina odmítnutí a za čtvrté si koupil jednu jedinou kulku.

V takové rozhodnosti bylo cosi, co Reiner neskonale obdivoval a co ho zároveň tajemně děsilo.

Zdvihl hlavu. Otava se třpytila v paprscích slunce, jako by své zlato dlouho skrývala na samotném dně a dnes ho nechala zazářit na svých mihotavých vlnách.

Potom se dveře domu číslo patnáct otevřely.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

DÍL PRVNÍ – LISTOPAD 1918

Část první: Boj o město

REVOLUČNÍ ROZKLAD

Část druhá: Boj o Kašperschachten

Část první: Boj o město

Část druhá: Boj o Kašperschachten