Citlivá místa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Ana Gavalda

Citlivá místa – e-kniha

Copyright © Mladá fonta, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Lucie Šavlíková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo referátů, které tvoří součást kritického zhodnocení.

FENDRE L´ARMURE

Copyright © Editions Le Dilettante – Paris 2017

Published by arrangement with Lester Literary Agency

Translation © Lucie Šavlíková, 2018

Cover Illustration © Michal Chodanič, 2018

ISBN 978-80-204-4746-3 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-4930-6 (ePDF)

ISBN 978-80-204-4929-0 (ePUB)

ISBN 978-80-204-4931-3 (Mobi)

Pro Bénédicte

Dvorská láska

1

„Simtě, nech toho. Snažíš se úplně zbytečně.“

Vůbec se mi tam nechtělo. Byla sem vyflusaná, připadala sem si hnusná a krom toho sem nebyla voholená. V takovejch případech se mnou nic neni, a když vim, že nikoho nesbalim, skončim zlinkovaná jak písanka.

No jo, sem cejťa, ale je to prostě silnější než já. Jak nejsem v cajku a bobr neni v lajně, mám tam dole zavříno.

Nemluvě vo tom, že sem se dneska chytla s tim debilem šéfem, když sem čistila klece, a totálně mě to vytočilo.

Bylo to kvůli nový řadě vod ProCanina, menuje se Puppy Sensitive.

„Já to prostě prodávat nebudu,“ povidám mu furt dokola, „nebudu. Je to sajrajt. Příznivě ovlivňuje vývoj mozku a zraku,“ čtu mu znovu a vrazim mu zpátky do ruky tříkilovej pytel granclí za sedmadvacet éček, prej vývoj mozku, takovej shit, jesli je to pravda, ať si to žerou sami, kretouši.

Eště když šéf vodcházel, prskal něco vo svejch ziscích a mejch hadrech, vo tom, jak mluvim, a že mi to hápépéčko takhle nikdy nepodepíše, a blablabla, ale mně to bylo tak akorát putna. Vylejt mě nemůže a ví to stejně dobře jako já. Vod tý doby, co sem nastoupila, má nejmíň dvojnásobnej vejvar a navíc sem si přetáhla všecky svý klienty vod Favrota, takže co…

Strč si ty svý píchačky do prdele, demente.

Nechápu, proč je z toho dodavatele tak na větvi. Tipla bych si, že mu jejich vobchoďák slibuje hory doly. Vobaly na mobily ve tvaru granule, zubní pastu pro čokla nebo víkendy u moře… Hele, anebo třeba víkend u moře zamaskovanej jako prezentačka, aby si moh smočit péro daleko vod svý stíhačky.

To by jim bylo podobný…

Byla sem u Samie, to je kámoška. Ládovala sem do sebe sladkosti vod její mámy a koukala se, jak si žehlí vlasy, jeden pramínek za druhym a pak další a další a další. To byla doba! Jako burka mi vedle toho přišla vrchol ženský emancipace. Volizovala sem si prsty ulepený vod medu a vobdivovala její trpělivost.

„Hele, a… vodkdy prodáváte věci zrovna pro Pepy?“ zeptala se mě.

„Co?“

„No ty granule přece…“

„Néé. Pa-py. To je anglicky štěně.“

„Aha, soráč,“ tlemila se, „no a co? Co s nima máš za problém? Nešmakujou ti?“

„…“

„Tvl, v poho. Nevyšiluj. Už ani nemůžu nic říct taky. A poď se mnou dneska. Hele… Simtě… No tak, Lulu… Nenech mě ve štychu.“

„U koho to je?“

„U bejvalýho bráchovýho spolubydla.“

„Dyť ho ani neznám.“

„Já taky ne, ale to je fuk! Zčeknem to, někoho si vylosujem, sbalíme a pak budeme mít vo čem kecat!“

„Jak znám tvýho bráchu, tak to budou samý zavodáři!“

„No a? Zavodáři sou fajn. To je přece žrádýlko, paninko! Nemusíš hned lízt do chomoutu, abys sehnala dobrej šoust, a ráno ti dokonce někdy přinesou i croissant do postele.“

Fakt sem z toho nebyla dvakrát vodvařená. Bylo mi blbý jí to řikat, ale doma mě čekalo spousta nezkouknutejch dílů Sexy Nicky a těch jejích ubožáckejch plánů už sem taky měla plný zuby.

Byla sem vydepčená, že zase pojedu RERéčkem, klepala sem kosu, měla sem hlad, smrděla sem králičíma bobkama a ze všeho nejvíc sem chtěla bejt v posteli sama se svym serošem.

Sami položila Babyliss, klekla si přede mě, našpulila pusu do srdíčka a sepnula ruce.

Fajn.

Povzdechla sem si a zamířila k jejímu šatníku.

Kámošství.

Jediná věc, která příznivě vovlivňuje vývoj mýho mozku.

„Vem si ten muj top z Jennyfer!“ řvala na mě z koupelny. „Budeš kóča!“

„Ehm… myslíš ten ultra štětčí?“

„Nech toho, je boží. Navíc má vepředu toho štrasovýho nunýska. Pro tebe jak dělanej!“

Fajn.

Pučila sem si vod ní holítko na škebli, vospršila se a pak sem se snažila nacpat kůzlata do toho jejího XXS tričíčka s třpytivou Hello Kitty.

Když už sme byly dole u schránek, votočila sem se zády k zrcadlu, abych zčekla, jesli je pěkně vidět knírek mýho Mušíka těsně nad zadkem.

Nebyl, kruci… Musela sem si slimky stáhnout eště trochu dolů.

Tohle tetování miluju. Je to Mušu (asi se to má psát Mushu)(Mulanin drak)(ten animák sem bezesrandy viděla možná sto šestapadesátkrát a pokaždý sem bulela. Hlavně když Mulan trénovala a podařilo se jí vyškrábat až úplně na vršek kůlu.).

Týpek, co mi ho tetoval, se dušoval, že je to pravej drak z dynastie Ming, a asi nekecal, páč je taky tiň-ťong.

„Wow… Ty si teda roští!“

Moc sem jí ty kecy nežrala, je to přece moje nejlepší kámoška, ale pak sem viděla, jak se tváří typoň, co vylez z výtahu, a docvaklo mi, že jo, že mi to fakt sekne.

Úplně slintal.

Sami ukázala na zeď a povidá mu:

„Hej, pane… Hasicí přístroj je támhle…“

Než přišel k sobě, už sme byly na ulici, makaly k nádraží, řepily se jak něco a držely se pořádně za ruce, protože v těch šteklích sme byly jak Bambi a Dupík v Holiday On Ice.

Chytly sme SCOP v 19.42 a pro jistotu sme čekly, že kdyby šlo do tuhýho, jede nám zpátky eště ZEUS v 00.56. A pak Samia vytáhla sudoku a dělala ze sebe inťošskou hnusku, jinak by nás furt někdo votravoval.

2

Dyť sem to řikala, zavodářská akce. Byly tam nejmíň čtyry kódovací zámky, kterejma se muselo projít, než se člověk dostal k lizu.

Čtyry!

Jako fízlárna v Bobigny je proti tomu domeček pro barbíny.

V jednu chvíli už sem si myslela, že budeme chrnět za žlutou popelnicí. Jako bych Sami neznala, ne, já blbka. Byla to její klasika: nemam kredit, ale stejně pošlu textovku.

Naštěstí vyšel z baráku týpek, co šel venčit trpasličího knírače, jinak bysme tam tvrdly doteď.

Vrhly sme se na něj. Chudák, měl z nás asi pěkný bobky. Přitom já bych neublížila ani mouše. Ale je fakt, že knírače moc nemusim. Drsnosrstý rasy vůbec mě moc neberou. Sou děsně náročný na údržbu – bradka, knírek, břicho, tlapky, všechno se to musí trimovat, prostě vopruz.

Nakonec sme se dostaly dovnitř, páč sme zburcovaly všechny partaje přes domácí telefon, a jakmile sme byly v teple, na nic sme nečekaly a koukaly do sebe kopnout něco na zahřátí.

Usrkávala sem vlažnej a dost nechutnej punč a sondovala kolem sebe matroš, co tu byl k mání.

Pfff. Že já radši nešla čumět na tu sérku. Bylo to tu samej nedomrlej mamánek. Defakto nic pro mě.

Jesli sem to dobře chytla, tak šlo vo nějaký umělecký techtle. Výstava fotek ženský, co byla v Indii nebo kde. Moc sem na to nekoukala. Jednou sem na správný straně Periferiku, takže mě moc netankuje, že mi strkaj zase pod nos chudáky.

Stačí mi bohatě to, co mam doma.

Sami už zpracovávala nějakýho gotika s patkou a vočima podmalovanejma tužkou, co čórnul svý mutr, a já sem teda týhle akci moc bodů nedávala, když vtom sem si všimla, že ten vocvokovanej Drákula má vedle sebe kámoše, co je vohozenej vod Gucciho.

Jo, tak to šlo. Proti tomu bych nic neměla. Extra třída.

Já totiž svoji číču dobře znám. Už jenom při myšlence, že by se poprvý v životě mohla votřít vo pásek vod Gučáka, co nebyl koupenej ve stánku, začala pro toho chlápka připravovat terén.

Teda spíš pro jeho péro.

Aby to ale nevypadalo, že sem moc nabuzená, šla sem se trochu porozhlídnout po bejváku.

Tsss.

Byly tam samý knížky.

Chudák uklizečka teda…

Naklonila sem se, abych si zblízka prohlídla fotku nějaký kočky. Byla to birmanka. Pozná se podle bílejch ponožek. Mám je ráda, ale nic nevydržej. A pak, ty ceny… Za jednu birmu máš dvě siamky, to tě ty ponožky přijdou draho. Což mi připomnělo, že musim eště vybalit všechny kočičí škrabadla a sisalový stromy. Chjo… V tom rajónu už neni místo. Musim počkat, až skončí ta akce na…

„Seznamte se s Arsènem.“

Kurva, ten blb mě ale vyděsil.

Nevšimla sem si ho. Seděl v křesle přímo za mnou. Schovanej ve stínu, čouhaly mu jenom hnáty. Teda… spíš jenom fusky a černý boty. A pak ruka na vopěradle. Velká pracka, která si hrála s mrňavou krabičkou vod sirek.

„Můj kocour. Respektive mého otce, abych byl přesnější. Arsène, tohle je…“

„É… Lulu.“

„Lulu?“

„Jo.“

„Lulu… Lulu…,“ opakoval ten týpek děsně záhadně, „Lulu, to může být Luce nebo Lucie. Možná Lucille… Nebo dokonce Ludivine… Pokud to ovšem není… Lucienne?“

„Ludmila.“

„Ludmila! Jaké štěstí. Puškinova hrdinka! A kdepak máte Ruslana, dámo? Stále ještě po vás pátrá s proradným Rogdajem?“

Pomoc.

Kurva, pokaždý se na mě nalepí někdo, kdo zrovna utek z eldéenky.

To máš teda pravdu, kámo. Fakt štěstí.

„Prosim?“ povidám.

Zvedl se, a já viděla, že jinak vůbec nevodpovídá těm pačmákům. Byl skoro až roztomilej. Shit, to se mi taky zrovna moc nehodilo.

Zeptal se mě, jesli si dám něco k pití, a když se pak vrátil se dvouma skleničkama, co byly fakt ze skla, ne žádný plasťáky, šli sme si dát cígo na balkon.

Zeptala sem se ho, jesli se Arsène menuje podle Arsèna Lupina a jeho bílejch rukavic, aby hned viděl, že nejsem taková dylina, jak vypadám, a v tu ránu se mu na xichtě rozsvítila kontrolka, že je trochu zklamanej. Jako chválil mě a tak, ale natuty si v duchu řikal: Sakra, tak tahle blbka nebude tak snadný řezivo, jak jsem si myslel.

To teda. Já klamu tělem. Tvářim se hustě, ale to sou jenom moje mimikry. Sem jako gekon na stromě nebo polární liška, která v zimě mění kožich. Co je na fasádě, nejsou moje pravý barvy.

Existujou slepice, už sem zapomněla, jak se menujou, co maj vzadu na nohách takový pírka, kterejma za sebou zametaj stopy, no a se mnou je to podobný, akorát navopak: já všechny zmatu dřív, než s nima začnu mluvit.

Proč? Protože mý tělo nevodpovídá mý nátuře.

(A už vůbec ne, když ho voblíknu do mužolapčího trika svý kámošky Sami, to je fakt.)

Takže sme začali jeho kočkou a kočkama vobecně, pak sme přešli na psy a pindičky vo tom, jak nejsou vznešený jako kočky, ale zase super přítulný, načež sme se bohužel dostali až k mý práci.

Úplně ho vyndalo, že zrovna já mam pod palcem všechny zvířata v Animalandu v Bel-Ébois.

„Všechny?!“

„No jo… Moučný červy, psy, morčata, pískomily, rybičky, papoušky, kanárky, křečky a taky… eh… ty… králíky… zakrslý, berany, angoráky… A všecky další, na který si teď kvůli tomu rumu nemůžu vzpomenout, ale jako sou tam!“

(Ve skutečnosti je pod palcem nemam, ale vzhledem k tomu, že von bydlel u Notre-Dame a já až za staďákem, řekla sem si, že trochu vyrovnám šance.)

„To je překrásné.“

„Co jako?“

„Ne, skutečně, je to takové pitoreskní. Romantické.“

Jako vážně? pomyslela sem si. Přehazovat, naceňovat, zvedat, rovnat pytle se žrádlem, co vážej skoro stejně jako ty, nechat se vojebávat zákazníkama, poslouchat chovatele, co sou chytřejší než Wikipedie, cvičitele, co pruděj se slevama, babky, co ti hodiny a hodiny melou něco vo starejch vopuštěnejch kočičkách, nasraný týpky, co si stěžujou, že jejich harantovi chcípl křeček, a chtěj ho vyměnit, jako by to byly boty. Hádat se se šéfama, brát směny rozhozený podle toho, kdo komu leze do zadku, handrkovat se vo každou pauzu, krmit celej ten zvěřinec, kontrolovat pítka, voddělovat dominantní kusy, dorážet nedochůdčata, vyhazovat chcíplotiny a měnit víc než sedmdesát podestýlek denně, to je pitotentononc, nebo co?

Asi jo, když mi pak položil nejmíň bambilion dalších votázek.

Co je to CITES zvíře, jesli je pravda, že lidi chovaj hroznýše a kobry v garsonkách, jesli fakt fungujou mátový pamlsky pro psy, protože labradorovi jeho dědy strašně smrdí z huby (pak už neřikal můj děda, když vo něm mluvil, ale dědoušek, bylo to jak z Perníkový chaloupky, roztomilý), a jesli mam ráda krysy, a jesli je pravda, že film Ratatouille spustil krysománii, a jesli už mě někdy něco kouslo, jesli sem vočkovaná proti vzteklině, jesli sem někdy držela v ruce hada, který druhy se nejlíp prodávaj, a…

A co se stane s těma, co neprodáme?

Co se dělá se štěňatama, když přerostou?

Utratíme je?

A co myši? Věnujeme je laborkám, když se přemnožej?

A jesli je pravda, že lidi házej želvy do hajzlu, že Goro nebyl ve skutečnosti bílej, ale černej, že králíci nemaj rádi travku, že v pařížskejch kanálech se producírujou krokouši a… a…

A byla sem lízlá. Ale v dobrym slova smyslu. Ne vynervená, ale lízlá.

Prostě v náladičce.

A jelikož svou práci zbožňuju, tak mi fakt nevadilo nahodit mundúr, obrazně řečeno. I když to bylo v zavodářskym bytě a dávno po zavíračce.

Popisovala sem mu rajóny jeden po druhym pěkně vod podlahy až ke stropu, von byl jedno ucho a pořád vopakoval: „Výborně. Výborně.“

Výborně.

„A rybičky taky?“

„Rybičky taky,“ povidám.

„Tak do toho. Které byste mi doporučila?“

Bylo to divný. Parádně sem se bavila, a to sem nebyla ani pořádně nakalená.

Bylo to… Jak že to řikal?

Pitoreskní.

„Takže nejdřív si musíte, pane, vybrat, jesli pude vo sladkovodní nebo mořský druhy, protože v tom je rozdíl. Pokud de vo akvárium se sladkou vodou, doporučila bych vám tuhle velmi pěknou skaláru, která, jak vidíte, má velmi elegantní způsob pohybu a krásný dlouhý ploutve, nebo je tu tenhle úžasnej terčovec diskovitýho tvaru… Tady vidíte dánie, parmičky, razbory a neonky, to sou hotový šperky, podivejte na ten měňavej lesk… Úplně jako světlušky, akorát ve vodě… Nesmíme zapomenout ani na krunýřovce, to sou podvodní uklizeči, pojídaj řasy, a na hypostomy, co čistí sklo, a… eh… já osobně mam ráda mřenku nádhernou, má na těle tři černý pruhy, je to fakt třída, ale žije spíš na dně, takže ji moc neni vidět. A paví vočka… A taky čichavce. Ale na ty bacha, to sou pěkný prevíti. Často si smlsnou třeba zrovna na neonkách. Každopádně bych vám radila, abyste je choval všecky najednou a pořídil si je, když sou eště úplně malinký. Máme k nim samozřejmě taky velkej výběr akvárií. Aquatlantis, Nano, Eheim, Superfish, plus veškerý příslušenství, který je u nás k dostání, i celou řadu speciálně dováženejch výrobků. Akvarijní písek, voblázky, řasy, vodní rostliny, dekorace, filtrační systémy, topítka, vzduchování a test kity na pH… Jak vidíte, máme tu všechno…“

Poprvý v životě sem potkala někoho, koho zajímal, dokonce fascinoval muj každodenní nudnej život.

Že mam skládek až na druhý straně krámu, kolik toho za den nachodim, jak sem urvaná, jak bojuju s různejma chorobama, svrabem, prašivinou, sennou rýmou, a všecko vostatní. Navíc si fakt myslim, že jeho zájem byl upřimnej. Jinak by nám asi mnohem dřív doklaplo, že na tom balkóně nad Paříží je uprostřed zimy pěkná klendra a že tam brzo zmrzneme.

Netvrdim, že si na mě vobčas na tajňačku nemáknul, ale bylo to… no… jako von, takový na pohodu. A to mě taky mátlo. My nebyly s mejma kozama na takový jemný způsoby zvyklý.

Jelikož sem měla husinu, navrhnul, že pudeme dovnitř, tudíž sme se zase vrátili zpátky do muziky a čmoudu.

Eště ani nedovřel francouzský vokno a už se na něj vrhla nějaká vychrtlina a úplně vytočená pištěla, kde prej byl a co dělal a proč je ta hudba tak děsná… a pak zavřela klapačku, protože si mě všimla.

A v tu ránu byla ta fošna střízlivá.

„Á, pardon,“ šklebila se, „netušila jsem, že máš tak… ehm… tak dobrou společnost…“

(Fakticky. Neměla sem halušky. Ta mrcha vážně zdůraznila slovo „dobrou“.)

A on jí na to s lišáckym úsměvem povidá:

„Ne. Nemohla jsi to tušit.“

Koukla na mě a kušnu roztáhla do ultra širokýho úsměvu, kterej řikal něco jako „Teritorium voznačený, hormony v akci, takže tlustoprdka si dá vodchod, nebo ji kuchnu“, pověsila se mu na ruku a táhla ho směrem k vostatnim.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Dvorská láska