The Ugly

Text skladby „Cold Water“ od Toma Waitse a Kathleen Brennan.

©1999 JALMA MUSIC (ASCAP)

Copyright © Alexander Boldizar, 2016

Translation © Richard Janda, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-359-8

Pro Samsona. A na památku Olivera.

Nejhlubší sociální instinkt člověka je jeho antisociální instinkt.

– Robert Musil

Věřím, protože je to nesmyslné.

– Tertullianus

PROLOG

Já, Mužduk

Mužduk se postavil do cesty letícímu balvanu velikosti a tvaru menší ženy stočené do klubíčka, ale mnohem těžšímu. Řítil se na něho jako dělová koule.

Mužduk se trochu předklonil a pokrčil v kolenou, připravený balvan chytit, a doufal, že náraz ztlumí nohama. Po mohutném úderu zavrávoral, ale šutr nepustil.

Diváci vybuchli radostí a vyplašili hejno žlutých motýlů. Jeho soupeřem byl Hulagu, zřejmě nejsilnější Slovák z celého kmene, a házení balvanem přihlíželi obyvatelé všech šesti vesnic. Byli tam všichni Slováci žijící v horách severovýchodní Sibiře, seřazení podél sedlovitého okraje hřebene. Dokonce i staří a nemocní, kteří věděli, že ten výlet je může zabít. Dva zemřeli cestou.

Všichni upírali oči na Mužduka. Někteří očividně čekali, jestli sám sebe diskvalifikuje. Samozřejmě neuhnul, ale ještě nikdo se nepokusil ztlumit náraz balvanu nohama. Paže a hrudník byly normální, ale pokrčení v kolenou vypadalo skoro jako uhnutí a on viděl, jak si Hulagu kouše tlusté rty a chce ho obvinit z nečestnosti, což samo o sobě by bylo nečestné.

Mužduk se rozhodl, že se nediskvalifikuje. Čest znamená vyvarovat se zbabělství, ne změn. Se svými sto pětatřiceti kily byl mnohem menší než jeho otec, který byl zase menší než jeho otec. Krev Ošklivců rozředily ženy, které si brali od Mongolů, Jakutů a Rusů. To ale neplatilo pro Hulaga, obrovského a přihlouplého. Kdyby Hulagu vyhrál, celý kmen by trpěl.

Teď byl na řadě Mužduk. Zvedl balvan nad hlavu a oběma rukama ho hodil. Balvan letěl přímo a Hulagu mu vyskočil v ústrety. Balvan ho zasáhl do ramene, roztrhl vestu z medvědí kožešiny a odskočil, jak se ho Hulagu snažil udržet. I tak spadl. Hulagu necouvl, takže zápas ještě neskončil, ale na řadě byl znovu Mužduk. Vyměnili si místa na hřebeni a Mužduk zvedl balvan. Hulagu se v očekávání předklonil, ale pravá ruka mu visela podél těla.

„Máš poraněnou ruku,“ řekl Mužduk. „Dokončíme to zítra.“

„Vidím dál než na špičku svého nosu. Házej, Mužíčku.“

Diváci souhlasně zakřičeli, ale Mužduk neměl žaludek na to, aby hodil balvan na muže s poraněnou rukou. I když tím mužem byl Hulagu. „Zítra to bude lepší.“

„Vzdáváš to?“ zeptal se Hulagu se šklebem ve tváři. Kdyby vyhrál, vyšplhal by na nejvyšší horu hned a nečekal by dlouhé roky jako Mužduk. Pak by měl obě oči a stal by se náčelníkem. Potom by nejdřív ze všeho vyhnal všechny muže z rodu Ošklivců a znásilnil jejich ženy. Co se týče Mužduka, toho by vláčel přes ostrá skaliska, dokud by ho nestáhl zaživa z kůže. Pak by ho až po hlavu zahrabal do země a polil močí. To by byl konec Mužduků, kteří zde vládli po tři generace.

Mužduk vrhl balvan. Hulagu ho jednou rukou nemohl chytit, ale dokázal mu nastavit hruď. Balvan mu zlomil hrudní kost a vtlačil žebra do plic a muž se sesul. Zápas skončil. Zazvonil zvonec oznamující konec. Všichni jásali a hrnuli se pogratulovat Muždukovi k udržení titulu. Získal další rok na to, aby vyšplhal na horu vyšší než ta, na niž vyšplhal jeho otec či kterýkoli ze slovenských náčelníků před ním. Pak by měl dvě oči – dva nároky na náčelnictví, jeden objektivní a jeden subjektivní. Titul náčelníka by pak na něho přešel bez jakýchkoli pochyb.

Mužduk vyhledal svého otce Mužduka Ošklivce Třetího.

„Vyhrál jsi,“ řekl otec. „To je dobře. Trochu ale váhám nad tvým stylem.“

„Můžu vzít Hulaga k politrukovi Fredovi?“ zeptal se Mužduk namísto odpovědi. „Bude lepší, když se uzdraví. Až zase přijdou Rusáci.“

Ošklivec Třetí pokrčil rameny, otočil se a sledoval dlouhý pomalý průvod mužů a žen, kteří se svými zvířaty mířili zpátky do svých vesnic. Většina byla oděná v kožešinách, některé mladší ženy ale měly tradiční červenobílé krajkové límce. Dlouhá řada kolébajících se postav působila z dálky sebeochranným, natěsnaným dojmem.

Byl to hrozný den ke šplhání na horu. Pošmourný a vlhký; ani ne deštivý jako spíš sychravý a bezútěšný. Nicméně to byl den po házení balvanem a Mužduk chtěl vyšplhat na Plešatec, nejvyšší vrchol Verchojanského pohoří, z větší části pokrytý nízkou klečí. Šel podél řeky kolem obrovské skály s převráceným torzem ruského tanku, nahoru prvním průsmykem, kde končily vzrostlé stromy, a pak druhým průsmykem, kde nejprve zakrslé stromy přecházely do lišejníků a zanedlouho lišejníky ustoupily suťovému poli, a dál až k rozbité stěně. Teprve tato závěrečná část, tvořená ostrými útesy a rozeklanými průrvami, byla obtížná. Mužduk sem vyšplhal už mnohokrát, pravděpodobně víckrát než kterýkoli jiný Slovák z jejich šesti vesnic. Dělal to kvůli tréninku a s nadějí, že z výhodného postavení svého děda spatří něco vyššího. Plešatec býval druhým okem Mužduka Ošklivce Druhého. Teď se tato hora zdála být velmi jednoduchou zkouškou.

Mužduk ale šplhal na Plešatec také proto, že vrcholky hor poskytovaly prostor pro introspekci. A Mužduk zde měl své oblíbené místo, i když ne na samém vrcholu hory. Byl to balvan asi dvakrát tak velký jako člověk, zaklíněný mezi dvěma srázy, pár minut od vrcholu. Strmé srázy pokračovaly pod balvanem do hloubky nějakých osmi set metrů, rovnoběžně necelé tři metry od sebe. Došel tam pomalinku po skalní římse široké sotva třicet centimetrů, která končila kousek před balvanem. K překonání průrvy musel udělat krátký skok, který ho ale vždy děsil. Občas přemýšlel nad tím, odkud ten balvan asi pochází, a napadala ho jediná možnost – že spadl z nebe.

Začal sem chodit, protože se bál výšek. V dětství si myslel, že když ten skok zopakuje dostatečně často, strach zmizí. Pokaždé se mu zatočila hlava, zvedl žaludek a sevřela hruď, až nemohl dýchat. Strach nikdy nezmizel. Naopak zesílil. Mužduk nabyl přesvědčení, že se narodil s určitou zásobou štěstí a že při každé cestě k tomu balvanu ho trochu spotřeboval. Jednoho dne mu celé dojde, on uklouzne a spadne mezi ty nekonečné rovnoběžné srázy. Strach nemizel, tak tam chodil pořád dál, až se ten balvan stal jeho oblíbeným místem.

Potřeboval brzy najít své druhé oko, aby skončil ten každoroční zápas. Jeho otec čelil ve stejném věku podobnému problému. Tehdy nikdo neznal žádnou vyšší horu než Plešatec, takže si všichni lámali hlavu, jak Třetí překoná Druhého. Třetí prošel sem a tam severní pobřeží Sibiře, pobýval u Čukčů a Jakutů nebo dlouhé měsíce v osamocení, ale neuspěl. A pak, podobně jako ten balvan, na němž Mužduk právě seděl, jako šamani Čukčů, které Rusáci občas vyhazovali z vrtulníků i s jejich třicetikilovými plášti, otcova odpověď spadla z nebe. Během jedné zimy chladné tak, že slivovice ztuhla na sirup a dala se mazat na topinky, tak chladné, že při sekání polen od nich odlétaly modré jiskry a zdravé stromy pukaly s rámusem připomínajícím střelbu z tanku, Rudá armáda vysadila do údolí Slováků jednotku speciálního nasazení. Bolševici byli tak zmatení z vlastních map, že se odtamtud nedokázali vymotat. Umrzli. Přežil jen jeden, a když došel k řece Leně, Ošklivci ho chytili. Jmenoval se Frederik Vladimirovič Jekatin, politruk jednotky. Narodil se na pozorovací stanici na Wrangelově ostrově v Severním ledovém oceánu, kde oba jeho rodiče-lékaři sloužili, a než se z něho stal politruk, působil dlouho jako špión. Znal svět. Ošklivci ho drželi ve sklepě, a když byl Mužduk malý, měl za úkol nosit mu jídlo a uklízet. Fred spal na zavěšeném lůžku, které šlo sklopit, když bylo potřeba více místa. Mužduk obvykle sedával na hromadě brambor, kterou si vytvaroval do křesla, nebo na hromadě obilí, kvůli které musel Fred někdy spát zešikma. Ani jeden z nich nemohl stát vzpřímeně, protože ve věčně zmrzlé půdě se obtížně kopalo.

Fred říkal, že kdysi přebýval v místnosti ještě menší než sklep Ošklivců po sklizni. Bylo to v Japonsku a tělem se dotýkal všech čtyř stěn, podlahy i stropu zároveň. Čím výš v té místnosti, tím to bylo dražší, protože tím méně lidí šplhalo po žebříku kolem vaší hlavy. Fred mluvil více jazyky než Ošklivci, kteří přečetli každou knihu, kterou dokázali ukrást, a vyprávěl Muždukovi úžasné příběhy o světě za Verchojanským pohořím: o Americe, Africe, Evropě a dalších zvláštních místech. Znal dokonce odpověď na otázku z Muždukova dětství o šamanech, kteří padali z nebe, což dokazovalo, že ví více než velká knihovna v Jakutsku, kterou jeho otec a strýcové vyrabovali s nadějí, že najdou pro Mužduka odpověď.

Fred tvrdil, že padají z nebe kvůli svým plášťům. Všichni věděli, že šamani mají na svých pláštích parohy, železné tyče a na zádech řetězy (proto pláště řinčely), kromě toho ale také přívěsky ve tvaru ptáků, které jim po namočení v sobí moči dávaly schopnost létat. Bolševici se cítili trapně kvůli svému zaostávajícímu pokroku, tak šamany vyhazovali z vrtulníků, přičemž jim říkali: „Použijte plášť.“

To říkal Fred a ten o tom něco věděl, protože několik šamanů sám vyhodil.

Mužduk všechny tyto lekce nasával, když však do temného, mělkého sklepa osvětleného jen dírami po sucích a škvírami mezi prkny podlahy slezl jeho otec, ptal se Freda na jedinou věc – zda na světě existuje něco vyššího než Plešatec. Když teď Mužduk seděl na vklíněném balvanu a pátral po ještě vyšším bodu, chápal otcovu posedlost.

Fred kdysi Muždukovu otci řekl o Štítu komunismu, nejvyšší hoře na světě, ve srovnání s níž byl Plešatec jen kopečkem. Mužduk Ošklivec III. okamžitě vyrazil do Tádžické sovětské socialistické republiky zdolat 7700 metrů vysoký Štít komunismu, nejvyšší horu planety.

Když se po sedmi letech vrátil, přinesl si nádherné příběhy o komunismu a o krásné zemi na jihu jménem Afghánistán, v níž se na rok zdržel, aby si odpočinul a bojoval proti bolševikům. Jelikož vyšplhal na nejvyšší horu, mohl být nyní objektivně hrdý. Mohl slinami přilepovat bankovky na široká čela Slováků, které potkal cestou údolím. Svým údolím. Toto nalepování na čelo byla slabina celé linie Ošklivců, která rodinu přivedla na mizinu, jenže se jednalo o zvyk, jímž si vysloužili právo na objektivní hrdost. Když to původní Ošklivec, Mužduk I., viděl, byl spokojený. A zemřel. Mužduk II. zestárnul, Mužduk III. se stal náčelníkem a mladý Mužduk IV. začal plánovat své vlastní hledání. Toto byl cyklus generací ve Verchojansku na řece Leně.

Jenže Mužduk plánoval už hodně přes deset let a pochyboval, že mu odpověď spadne z nebe stejně jako jeho otci. Svět měl jenom jeden nejvyšší vrchol. Takže dokud vyhrává každoroční házení balvanem, zůstane právoplatným dědicem. Jenže vesničané o něm mohou říkat, že je jednooký muž stojící v čele slepých. Může dál vítězit, ale bez pocitu hrdosti. Každý rok ho může někdo vyzvat na souboj, až ho jednoho dne Hulagu nebo nějaký jiný svalnatý hňup porazí a zavede kmen do záhuby.

Dost bylo přemýšlení, rozhodl se. Opatrně vstal, ale kvůli závrati se nedokázal napřímit. Z oblého vrcholu balvanu přešlápl jednou nohou na třiceticentimetrovou skalní římsu. Na okamžik stál rozkročený nad kilometrovou propastí. Překonal nevolnost, pocit, jako by se na židli zhoupl příliš daleko dozadu, a odrazil se druhou nohou. Na římse se přitiskl ke skále s iracionálním strachem, že ho vlastní prdel stáhne přes okraj nebo že ve chvilkovém pomatení mysli skočí. Zvolna se sunul podél útesu, až římsa skončila a on se ocitl v bezpečí na plošině. S úlevou poděkoval balvanu i římse.

Skutečný vrchol Plešatec ležel hned za rohem. Vyrazil se na něj podívat, jen pro formalitu, když vtom zaslechl vrtulník. Ale ne vojenský; byl to zvuk nových vrtulníků, které sem tam kroužily nad vesnicí už několik měsíců. Nestřílely, neshazovaly bomby ani šamany, a přistávaly jenom tehdy, když kolem dokola nikdo nebyl. Vesničané neměli ponětí, proč nad nimi krouží. Mužduk vyběhl na špičku ohromné oblé skály, která tvořila vrchol hory, právě včas, aby viděl, jak vrtulník přistává.

Vystoupili z něho tři bezvousí muži a dvě ženy. Všichni, dokonce i muži, na sobě měli zářivé oblečení v pastelových barvách, ne kožešiny ani vlněné vojenské kabáty jako Rusáci. Všichni byli malí a hubení, největší z nich vážil sotva sto kilo; dost lehcí na to, aby je strhl ostrý poryv větru. Dva muži zjevně tvořili ochranku, i navzdory chatrnému oděvu, a třetí jim velel, i když měl kolem krku červenou smyčku, za kterou by ho kdokoli mohl pověsit. Všichni měli čisté tváře s umírněným výrazem, jaké tady ještě nikdy neviděl.

Mužduk zvedl balvan a zeptal se jich rusky: „Jste bolševici?“

Celá pětice se otočila. Zírali na Mužduka a on zíral na ně, dokud jedna z žen neřekla „Ahoj“. Mluvila rusky s divným přízvukem. Pak pozdrav zopakovala slovensky.

„Nejste Slováci.“ Mužduk samozřejmě znal všechny obyvatele svých šesti vesnic.

„Já jsem antropoložka. Z Ameriky.“

„Z Ameriky?“ zopakoval ostražitě Mužduk. Od politruka Freda věděl o ďábelských technologických čarodějích a odcizených faktorech výroby a spotřeby, o městech drápajících se do oblak. A jeho otec se s Američany setkal v Afghánistánu. Říkal, že tam všichni prodávali rakety odpalované z ramene.

„Bože,“ pronesl ten chlápek s oprátkou ke druhé ženě anglicky. „To je ale obr.“

„Umím anglicky,“ řekl Mužduk, což celou pětici očividně překvapilo. Byla by legrace, kdyby předstíral, že jim nerozumí, když se baví mezi sebou, ale už teď vypadali bezradně. „Naučil mě to politruk Fred.“

„Já jsem John.“ Muž natáhl ruku. Měl dlaň malou jako žena.

Mužduk odhodil balvan. „Tady ve Verchojansku je vzácnost narazit na někoho neznámého na vrcholku hory,“ řekl. „Normálně je tady místo jen pro jednoho. To znamená, že žádné prázdné pozdravy nejsou nutné. Pokud je hora dost vysoká. Obvykle to znamená nad mraky, ale dnes je špatný den. Nemůžeme se řídit mraky. Nevadí vám to tak?“ Přemýšlel, jestli se toto pravidlo o vrcholu hory vztahuje i na lidi, kteří namísto celodenního výstupu sedí ve vrtulníku.

Muž se tvářil zmateně.

„Nevadí,“ odpověděla místo něho žena, která se představila jako antropoložka. Pevně stiskla zelený zápisník, což ji zřejmě uklidnilo. „Tak nám to nevadí.“

„Dobrá. Proč jste tady?“

Chlápek s oprátkou řekl: „Zkoumáme svůj majetek.“

„Plešatec je váš majetek?“

„Všechno kolem, co vidíte,“ chlápek opsal rukou kruh. „Tahle celá část Verchojanského pohoří. Koupili jsme ji před šesti měsíci od ruské vlády.“

Mužduk se zasmál. „Bolševici vás podvedli. Doufám, že jste jim nezaplatili moc.“

„Jak to, že nás podvedli?“ zamračil se chlápek.

„Můj otec je tady náčelník a nic neprodal.“

Chlápek přikývl. „Řekli nám, že tady probíhá povstání. Když padla zeď, zveřejnili staré záznamy a opravili své mapy.“

„Jaká zeď padla?“

„Komunismus.“

„Komunismus padl?“ Mužduk nedokázal skrýt své ohromení. Komunismus byl druhým okem jeho otce. Pokud padl, padlo tím i otcovo náčelnictví?

„Podívejte,“ řekl chlápek, „dobře víme, že jste bojovali proti sovětské armádě. Jenže tahle země teď patří nám, takže se chceme domluvit. Nemáme problém s tím, když tady budete dál žít.“

„Díky,“ odvětil Mužduk a znovu zvedl balvan.

„Počkejte,“ řekl rychle chlápek a mával před sebou rukama. „Domluvíme se. Chci tady jenom pořádat výpravy. Nic, co by vás obtěžovalo. Nechci tady nic těžit ani stavět města nebo něco podobného. Přesně naopak. Máte tady velmi vzácný druh motýla, který žije jen na tomto území. Chci tady založit chráněnou oblast a vozit sem bohaté turisty. Jeden hotel, nic víc. Milovníci motýlů, kteří utratí své peníze a nijak nepoškodí životní prostředí.“

„Takže motýli,“ pronesl Mužduk a kývl směrem k jednomu, který si sedl kousek od nich. Měl zavalité, šťavnaté tělo, chundelaté jako ovčácký pes, a dlouhá lesklá křídla, uprostřed průhledná a kolem dokola olemovaná žlutým sametem. „My je jíme.“

„Jíte je?“ zalapala po dechu žena, která nebyla antropoložka. „Vždyť jsou ohrožení!“

„Jíme je, když jsou ještě housenky.“

„Proboha proč?“

Mužduk se usmál. „Protože nám chutnají.“

Všech pět Američanů protestovalo. Mužduk jim řekl, že plýtvají časem, když mluví s ním, protože má jen jedno oko. Protestovat by měli u Ošklivce III.

Když si u ruského pilota ověřili, jakou váhu vrtulník unese, Američané nabídli Muždukovi, že ho svezou dolů do vesnice. Cestou se ho zeptali, jak se Slováci ocitli v tomto odlehlém údolí v severovýchodním cípu Sibiře. Četli o československých legiích čítajících padesát tisíc mužů, kteří v první světové válce prorazili ruské linie a odmítli se otočit zpátky navzdory zbabělým rozkazům. Řekli Muždukovi, že historici vědí o velkém pochodu na východ, kdy celá legie došla ze střední Evropy až k Japonskému moři, ale mysleli si, že na Sibiři zůstala jen tři roky. V knihách o historii se píše, že legionáři ukořistili osm vagonů se zlatými cihlami a koupili si zpáteční plavbu z Vladivostoku do Evropy. Do Československa se tak vrátili po obeplutí celé zeměkoule, hrdí na to, že nikdy nemuseli ustoupit.

Mužduk jim osvětlil, že většina legionářů pokračovala dál na východ, ale jeho praděd Mužduk Ošklivec I. se zastavil tady, na okraji Verchojanského pohoří, na břehu řeky Leny, a zakřičel: „Velcí lidi nechodí pěšky takovou dálku!“ Byl to obrovský muž s čelem jako skalní výběžek a krkem jako amfiteátr, a když zakřičel, ozvěna strhla tři laviny. Došlo k rozepři. Generál Štefánik, velitel československých legií, trval na tom, že svět je kulatý a že nakonec dojdou domů pod milované Tatry, do vesnic uhnízděných v horských průsmycích a k milujícím ženám. Řekl, že na Sibiři je moc zima, že bolševici vyhrávají občanskou válku v Rusku a věří, že všichni lidé si jsou rovni bez ohledu na to, kolik toho zvednou. Řekl, že Češi nejsou horalé a že český filozof Masaryk na ně všechny čeká doma v Praze, hlavním městě nové Československé republiky.

Muždukův praděd a šest tisíc mužů však odmítlo. Verchojanské pohoří se dostatečně podobalo Tatrám, bolely je nohy a své manželky si už ani nepamatovali. Těchto šest tisíc zůstalo a zbytek pokračoval dál.

Bolševici porazili menševiky, uplynula však spousta let, než se rozhodli řešit slovenský problém. Většinu času jim zabralo řešení jiných problémů. Koncem padesátých let však založili dělnický ráj, upevnili světový mír a připravovali se vyrazit na Měsíc. A tehdy se rozhodli, že je načase vyčistit Verchojanské pohoří.

Do údolí vpadli každých pět let, pokaždé samozřejmě bez úspěchu. Slováci jsou silní a odvážní, je to národ, který dokázal před dvěma tisíci lety zastavit rozpínavou římskou říši a který odolával bojovým šikům, válečným strojům a civilizaci v podstatě jen balvany. Od doby, kdy se samy dokáží udržet na nohou, se slovenské děti učí házet po sobě dubovými poleny a velkými kameny. Mají čest. Rudá armáda nakonec slovenský problém vyřešila tak, že začala tisknout mapy, na kterých toto údolí nebylo zakresleno. A všichni tak žili v míru.

To všechno jim Mužduk vysvětlil a ještě další věci, které během krátkého letu stihl. Američané mu na oplátku řekli o Everestu, K2, Kančendženze, Lhoce, Nupce, Makalu, Dhaulágirí, Nanga Parbatu a Čo Oju.

„Ty všechny jsou vyšší než Štít komunismu?“ zeptal se Mužduk zděšeně a potěšeně zároveň. Po více než deseti letech hledání vyšší hory najednou zjistil, že je jich celá řada.

Antropoložka se krčila u svého zápisníku a zběsile si zapisovala, mumlala o ztracených kmenech, koloniálních periferiích a svém vydavateli, zatímco Mužduk popisoval, jak ho při návratu z jeho hledání zahlédnou, až překročí Lenu. Až dorazí ke své vesnici, bude na něho čekat stovka dívek, každá s lahví slivovice, a budou se ho snažit pomocí všech triků, které verchojanské ženy znají, přimět, aby se napil té jejich, a muži se shromáždí u domu Ošklivců a budou opile skákat, aby ho uctili tím, že horní schod přede dveřmi praskne pod náporem hostů. A potom, až zdvořile poplácá všechny ženy po zadku a až je dívka, z jejíž láhve je nejvíce upito, prohlášena vítězkou…

Dosedli uprostřed vesnice, Mužduk skončil a antropoložka zaklela.

Ošklivec III. je přivítal nevlídným zabušením na okno, ještě než se listy vrtule zastavily. „Co chcete?“ zeptal se a zabručel, že nemá rád vrtulníky. Američané na něho zírali. Měl o dvacet centimetrů a pětačtyřicet kilo více než jeho syn.

Muždukův otec je zavedl do svého domu, čtvercové chatky s nejvyšším a nejširším střešním stromem ze všech šesti vesnic. Všichni hosté se vešli do hlavní místnosti, ale museli počkat, až jejich oči přivyknou slabému světlu procházejícímu skrze malá okna s ozdobným vyřezáváním a jejich plíce nakyslému pachu borového dřeva, hlíny a lanolinu, který se mísil s kouřem ze železného sporáku na dřevo. Po celé místnosti visely mucholapky obtěžkané mrtvým sibiřským hmyzem a stěny z kulatiny pokrývaly tapisérie. Jedinou další opravdovou místností v domě byla půda, kde spali, podepřená hrubými větvemi proplétajícími se skrz strop do střechy tvořené prkny, térovým papírem a kusy kovu, většinou pancířem z tanků. Veškerý nábytek byl však ze dřeva, dobrého dřeva, které nevrzalo, když se na ně člověk posadil, a každý stropní trám zdobily vyryté výjevy mužů vyrážejících do souboje nebo odpočívajících v různých polohách se ženami a slivovicí po boji. Byly tam velké bitvy s bolševiky i hrdinské činy rodu, výjevy z pěších cest a Plešatce a Afghánistánu.

Muždukova matka rychle vyhnala pach hlíny a kouře vůní silné kávy. Vytřepala medvědí kožešiny, načechrala podušky, vyměnila krátký ubrus z ramie za bílý krajkový z doby Rakouska-Uherska a na cibulákovou mísu naskládala plátky masa a klobásy. Všichni se posadili ke stolu a muž v čele se znovu představil jako John. Dodal, že je právník, a představil obě ženy jako antropoložku a bioložku.

„Jak jste získali tyhle tituly?“ zeptal se Třetí a baňatou lahví zatřepal směrem ke svým hostům. Všichni odmítli, tak si sám nalil do kávy. „A proč se jimi tak oháníte?“

Právník se podíval na antropoložku. Ta na okamžik zaváhala, pak napsala do notesu jedno slovo a podtrhla ho: „status“.

„Status,“ řekl Mužduk. Antropoložka sebou trhla.

„Myslíte si, že neumíme číst?“ zeptal se Třetí nevěřícně a ukázal na anglické slovo napsané z jeho pohledu vzhůru nohama. „Když krademe ženy z táborů bolševiků, bereme si i jejich knihy.“

„Omlouvám se,“ řekl právník. „Využil jsem svou antropoložku, abych se vyhnul možné urážce.“

„Vyhýbání se je to jediné, co mě může urazit. Mluv bez pomoci druhých, nebo si vlez zpátky do té kovové škeble a odleť domů.“

Právník nevěděl, co na to říct. Upravil si kravatu.

„A sundej si to. Když to vidím, mám chuť tě pověsit na trám jen tak pro zábavu, a pak se nemůžu soustředit. Je to, jako by ona,“ vycenil spodní zuby na antropoložku, „měla během celého našeho rozhovoru stažené kalhotky. Jak bych mohl přemýšlet?“

Antropoložka ustala v psaní a opětovala Třetímu upřený pohled. Jediným pohybem v místnosti bylo na pár sekund bioložčino odhánění muchničky, která si našla cestu mezi všemi těmi mucholapkami.

John si sundal kravatu a sako a promnul si ruce. „Fajn, zeptal jste se mě na můj titul. Jsem právník a společník ve firmě SiberTours…“

„Ptal jsem se, jak jsi získal svůj titul. Neznamená nic, pokud nevím, jak jsi ho získal.“

„No,“ váhal, „absolvoval jsem Právnickou fakultu Harvardovy univerzity s titulem Juris Doctor, nejlepší v ročníku, a jsem členem newyorské komory.“

„To pořád nic neznamená.“

John se před každou odpovědí na chvíli odmlčel, aby si ji promyslel, a to začalo třem hostitelům vadit.

Antropoložka dodala: „Harvard je nejlepší právnická škola na světě a…“

„Je nejvyšší?“

„Ano.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG