Erin Watt

BROKEN PRINCE

Copyright © 2016 by Erin Watt

Translation © 2018 by Eva Rebollo

Cover design © 2018 by Natália Jarembáková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Broken Prince

(EverAfter Romance 2016), preložila Eva Rebollo.

Redigovala Andrea Vargovčíková.

Obálku navrhla Natália Jarembáková

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s. – YOLI, Bratislava

v roku 2018 ako svoju 1291. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5997-3

1.kapitola

REED

V DOME VLÁDNE TMA a ticho. Prechádzam cez kuchynský trakt. Takmer desaťtisíc štvorcových metrov a nikto tu nie je. Usmejem sa. Moji bratia sú každý niekde inde, domáca je preč, môj otec bohviekde. Royalovské sídlo máme s mojím dievčaťom sami pre seba.

Bomba.

Pridám do kroku, prebehnem cez kuchyňu a vybehnem po schodoch. Dúfam, že Ella ma čaká hore v posteli, krásna a sexi, v jednom z mojich starých tričiek, ktoré rada nosí ako pyžamo. Kiežby mala na sebe iba to… Zrýchlim, preletím okolo svojej izby, Eastonovej aj Gidovej a už som pri Elliných dverách. Ale na moje sklamanie sú zavreté. Zaklopem, no nikto sa nehlási. Zamračím sa, vytiahnem zo zadného vrecka telefón a pošlem jej správu.

Kde si, zlatko?

Neodpovedá. Poklepem si telefónom po stehne. Možno je vonku s kamarátkou Valeriou. To je vlastne aj fajn, aspoň sa stihnem osprchovať, kým sa uvidíme. Chalani dnes u Wada vyfajčili tonu trávy, tak nech ju Ella zo mňa nezacíti.

Nový plán. Osprchovať sa, oholiť a vystopovať svoje dievča. Stiahnem si tričko, skrčím ho, otvorím dvere do izby, ale nezasvietim. Odkopnem topánky a prejdem po koberci do kúpeľne.

Skôr ako niečo uvidím, zacítim vôňu.

Čo to má…?!

V nose ma pošteklí nepríjemný závan ruží a privedie ma k posteli. „Toto nie,“ zavrčím, pretože rozoznám tmavé obrysy tela na posteli.

Zaplaví ma vlna odporu, vrátim sa a rozsvietim. Hneď to oľutujem, pretože zlatistá žiara lampy zaleje nielen izbu, ale aj krivky nahej ženy. Ženy, s ktorou nechcem mať nič spoločné.

„Čo tu, preboha, robíš?“ vyšteknem na otcovu bývalú milenku.

Brooke Davidsonová nahodí prefíkaný úsmev. „Chýbal si mi.“

Spadne mi sánka. Naozaj to myslí vážne? Rýchlo vyzriem na chodbu, či Ella nie je nablízku. Vzápätí priskočím k posteli.

„Vypadni,“ zavrčím a chytím ju za zápästie, aby som ju prinútil vstať z postele. Doriti, teraz musím vymeniť obliečky, lebo ak je na svete niečo, čo smrdí horšie než vlažné pivo a tráva, tak je to parfum Brooke Davidsonovej.

„Prečo? Predtým si sa nesťažoval.“ Oblizne si červené pery zrejme v domnienke, že je to sexi, ale mne sa z toho zdvíha žalúdok. Moja minulosť skrýva veľa tajomstiev, o ktorých Ella nič netuší. Z mnohých by jej prišlo zle. A žena, ktorú mám práve pred sebou, je jedným z nich.

„Ak si dobre spomínam, povedal som ti, že tvojho zadku sa už nikdy nedotknem.“

Brooke zamrzne úsmev na perách. „A ja som ti zasa povedala, aby si sa so mnou nerozprával takýmto tónom.“

„Budem sa s tebou rozprávať, akýmkoľvek tónom sa mi zachce,“ odseknem. Opäť hodím pohľad na dvere. Začínam sa potiť. Ella tu za nič na svete nesmie Brooke nájsť.

Ako by som jej to vysvetlil? Pohľadom skĺznem na jej šaty rozhádzané po zemi – minišaty, čipkovaná bielizeň, podväzky.

Moje topánky zhodou okolností vedľa tých jej. Vyzerá to, akoby sme si tu pekne užívali.

Hodím jej na posteľ lodičky. „Ponúkaj si, čo chceš, nemám záujem. Zmizni.“

Hodí po mne topánky a jedným podpätkom ma zasiahne do hrude. „Prinúť ma.“

Zatlačím si na zátylok. Premýšľam, aké mám možnosti, ak ju nechcem zdrapiť a vyraziť. Ako by som to vysvetlil, keby ma Ella pristihla, ako ťahám Brooke zo svojej izby?

Ahoj, zlatko. Nevšímaj si ma. Len vynášam smeti. Vieš, párkrát som sa vyspal s otcovou milenkou a teraz, keď sa rozišli, sa mi zrejme snaží znova dostať do nohavíc. Ale nie je to choré. Neveríš? A potom sa vyšinuto zachechtám.

Zatnem päste. Gideon mi vravieva, že mám sebadeštruktívne sklony, ale páni, toto je sebadeštrukcia na celkom novej úrovni. Toto mám na svedomí ja. Dovolil som, aby ma zúrivosť namierená proti otcovi vohnala do postele s touto sukou. Nahovoril som si, že po tom, čo urobil mame, si zaslúži, aby som mu za chrbtom pretiahol frajerku.

A teraz za ten vtip zaplatím ja.

„Obleč sa,“ sykol som. „Koniec rozhovoru…“ Z chodby doľahnú kroky.

Niekto ma zavolá po mene.

Brooke zvedavo nakloní hlavu. Aj ona to počuje. Och, doriti. Doriti. Doriti.

Ella je už pri dverách.

„Ajaj, Ella je doma,“ poznamená Brooke a mne v ušiach hučí krv. „Mám novinky, o ktoré sa rada podelím s vami oboma.“

Asi je to to najhlúpejšie, čo by som mohol urobiť, ale jediné, čo mi napadá, je, že to musím vyriešiť. Musím sa jej zbaviť.

Vyrazím vpred. Schmatnem Brooke za zápästie a vytiahnem ju z postele, tá zmija ma však stiahne k sebe. Snažím sa vyhnúť kontaktu s jej nahým telom, ale stratím rovnováhu. Využije to a vytiahne sa mi na chrbát. Tlmene sa mi zasmeje do ucha a pritisne sa na mňa umelými prsami.

V panike sa dívam, ako sa kľučka na dverách pomaly hýbe.

Brooke zašepká: „Som tehotná a to dieťa je tvoje.“

Čože?!

Celý svet na okamih zastane.

Dvere sa otvoria. Pred očami sa mi zjaví nádherná Ellina tvár. Jej radostný výraz sa mení na šok.

„Reed?“

Zamrzol som na mieste, ale mozog mi pracuje na plné obrátky a počíta, kedy som s Brooke naposledy spal. Bol Deň svätého Patrika. S Gidom sme sedeli pri bazéne. Opili sme sa. Strašne sa na niečo naštval. Otec, Sav, Dinah, Steve. Nerozumel som ničomu.

Matne registrujem Brookin chichot. Dívam sa na Ellu, ale v skutočnosti ju nevnímam. Mal by som niečo povedať, ale mlčím. Nemám čas. Panikárim. Mysli. Mysli.

Deň svätého Patrika. Odpotácal som sa do izby a zvalil sa na posteľ. Zobudil ma horúci a vlhký pocit. Niečo mi obopínalo vtáka. Nebola to Abby, lebo s ňou som sa rozišiel a navyše, nebola ten typ, čo by sa mi takto vkradol do izby. Ale prečo by som mal odmietnuť takto darovanú fajku?

Ella otvorí ústa a hovorí. Nepočujem ju. Zmietam sa vo víre viny a preklínania seba a nedokážem sa z neho vymaniť. Nemo na ňu hľadím. Moje dievča. Najkrajšie dievča, aké som kedy videl. Nedokážem odtrhnúť zrak od záplavy zlatých vlasov, od veľkých modrých očí, ktoré sa dožadujú vysvetlenia.

Povedz niečo, prikazujem hlasivkám, ktoré odmietajú spolupracovať. Rovnako ako pery. Na krku pocítim studený dotyk a strasie ma.

Povedz niečo, preboha. Nedovoľ jej odísť…

Neskoro. Ella vyletí z dverí.

Preberie ma hlasné buchnutie. Takmer. Stále sa totiž nedokážem pohnúť. Takmer nedýcham.

Deň svätého Patrika… To bolo pred vyše pol rokom. Neviem síce veľa o tehotných ženách, ale na Brooke nič nevidno. Neexistuje. V žiadnom prípade.

Kdeže. V žiadnom prípade. To dieťa nie je moje. Vystrelím z postele, nevšímam si svoje roztrasené ruky, a vyrazím k dverám.

„Ale čo?“ ozve sa Brooke pobavene. „Ideš za ňou? Zlatko, ako jej to chceš vysvetliť?“

Zúrivo sa k nej obrátim. „Ak nevypadneš z mojej izby, prisahám, že ťa vlastnoručne vyhodím.“ Otec mi vždy hovoril, že chlap, ktorý zdvihne ruku na ženu, sa zníži k jej nohám. Nikdy som ženu neudrel. Nikdy som necítil takú potrebu, až kým som nepoznal Brooke Davidsonovú.

Mojej hrozbe nevenuje pozornosť. Ďalej ma týra. „Akými lžami ju nakŕmiš? Že si sa ma nikdy nedotkol? Že si ma nikdy nechcel? Čo myslíš, ako zareaguje, keď jej povieš, že si preťahoval tatkovu frajerku? Myslíš, že ťa bude chcieť aj potom?“

Pozriem sa na dvere. Z Ellinej izby vychádzajú tlmené zvuky. Chcem sa za ňou rozbehnúť, ale nemôžem. Nie, kým je v dome Brooke. Čo ak vybehne nahá a vykričí jej, že so mnou čaká dieťa? Ako to Elle vysvetlím? Ako ju prinútim, aby mi uverila? Brooke musí zmiznúť, skôr ako sa stretnem s Ellou.

„Vypadni.“ Zacielim svoj hnev na Brooke.

„Nechceš najskôr vedieť pohlavie dieťaťa?“

„Nechcem.“ Zadívam sa jej na štíhle, nahé telo a všimnem si mierne vyduté brucho. V ústach pocítim horkosť. Brooke nie je typ, čo len tak priberie. Výzor je jej jediná zbraň. Takže neklame. Ale to dieťa nie je moje. Možno otcovo, ale som si absolútne istý, že nie moje.

Prudko otvorím dvere a vybehnem von. „Ella!“ skríknem. Neviem, čo jej poviem, ale čokoľvek bude lepšie, než nepovedať vôbec nič. Ešte stále si neviem odpustiť, že som ostal ako primrznutý. Panebože, som poriadny kretén.

Zastavím pred jej dverami, ale v izbe nie je. Až potom začujem hlboké, tlmené dunenie štartujúceho motora športového auta. V prívale paniky sa rozbehnem po schodoch a Brooke sa chichoce ako halloweenska čarodejnica.

Vrazím do vchodových dverí, zabudnem, že sú zamknuté, ale kým sa mi ich podarí otvoriť, po Elle už niet ani stopy. Odfrčala zrejme čo najrýchlejšie. Doriti!

Kamene pod nohami mi pripomenú, že mám na sebe iba rifle. Vrátim sa nahor, schody beriem po troch. Do cesty mi vojde Brooke a ja prudko zastanem.

„Neexistuje, aby to dieťa bolo moje,“ zavrčím. Keby bolo moje, Brooke by túto kartu vytiahla oveľa skôr, nešetrila by si ju doteraz. „A pochybujem aj o tom, že je otcovo, lebo inak by si sa nevyzliekla v mojej izbe ako nejaká lacná šľapka.“

„Je toho, na koho ukážem,“ vysloví chladne.

„Kde máš dôkaz?“

„Nepotrebujem dôkazy. Je to moje slovo proti tvojmu, a kým prídu výsledky testov otcovstva, budem mať na ruke prsteň.“

„Tak to ti prajem veľa šťastia.“

Chcem okolo nej prejsť, ale ona ma chytí za plece. „Nepotrebujem šťastie. Mám teba.“

„Na to zabudni. Nikdy si ma nemala.“ Strasiem ju.

„Idem za Ellou. Ty tu môžeš ostať, ako dlho chceš, Brooke. Tvoje hry už nehrám.“

Vyberiem sa do izby, ale zastaví ma jej ľadový hlas. „Prinúť Calluma, aby ma požiadal o ruku, a všetkým poviem, že to dieťa je jeho. Ak mi nepomôžeš, všetci sa dozvedia, že dieťa je tvoje.“

Zastanem vo dverách. „Testy DNA dokážu, že nie je moje.“

„Možno,“ zašvitorí, „ale potvrdia, že ide o Royala. Nerozlišujú medzi príbuznými, najmä ak ide o otca a syna. Postačí to na to, aby Ella o tebe pochybovala. Takže, Reed, chceš, aby som celému svetu a najmä Elle povedala, že budeš tatko? Lebo ja to urobím. Alebo sa dohodneme a nikto sa nič nedozvie.“

Váham.

„Tak čo, dohodli sme sa?“

Zaškrípem zubami. „Ak to urobím, ak otca presvedčím na tento…. tento…“ hľadám správne slovo, „tento nápad, necháš Ellu na pokoji?“

„A čo konkrétne máš na mysli?“

Pomaly sa obrátim. „Mám tým na mysli, ty suka, že ju nikdy nezatiahneš do svojich podlostí. Neprehovoríš s ňou ani slovo, ani sa nepokúsiš vysvetliť, čo sa stalo…“ ukážem na ňu, už oblečenú. „Môžeš sa usmiať, pozdraviť, ale nič viac.“

Nedôverujem jej, ale ak môžem niečo urobiť v prospech Elly aj seba… dobre, urobím to. Ako si otec ustlal, tak bude spať. A môže sa v tej špine vyváľať.

„Dohodnuté. Popracuj na otcovi a s Ellou si potom môžeš šťastne nažívať až do smrti.“ Brooke sa so smiechom zohne po topánky. „Ak sa ti podarí presvedčiť ju, aby sa vrátila.“

2. kapitola

O DVE HODINY však šaliem. Je po polnoci a Ella sa ešte nevrátila.

Vráti sa a strašne na mňa nakričí? Potrebujem, aby mi vynadala, že som sviňa a nestojím za to, aby so mnou strácala čas. Potrebujem, aby sa na mňa hnevala, aby zúrila, aby na mňa ziapala, kopala do mňa, bila ma.

Doriti, potrebujem ju.

Sledujem telefón. Od jej úteku prešli hodiny. Vyťukám jej číslo, dočkám sa však iba zvonenia bez reakcie.

Zavolám ešte raz a ozve sa odkazová schránka. Napíšem jej: Kde si?

Bez odpovede.

Otec sa o teba bojí.

Skúšam v nádeji, že mi odpovie, ale správy ostávajú bez odpovede. Zablokovala mi číslo? Tá predstava sa mi síce nepáči, ale nie je úplne scestná, preto vbehnem zasa do domu a idem za bratom do izby. Hádam nás nezablokovala všetkých.

Easton ešte spí, ale mobil sa mu nabíja na stolíku. Napíšem správu. Eastona má rada. Vyplatila mu dlhy. Jemu možno odpovie.

Ahoj, Reed mi povedal, že sa medzi vami niečo stalo. Si v pohode?

Nič.

Možno odstavila auto neďaleko domu a išla sa prejsť po pobreží. Strčím si bratov telefón do vrecka, keby sa predsa len rozhodla odpísať mu, a vybehnem na zadnú terasu.

Pobrežie je úplne prázdne, prebehnem na worthingtonovský pozemok o štyri domy ďalej. Ani tam nie je.

Obzerám sa dookola, na kamenisté pobrežie, na oceán. Nikde nič. Niet tam ani živej duše. V piesku ani stopa. Nič.

Moja frustrácia sa mení na paniku, bežím späť do domu a nasadnem do range rovera. Už-už naštartujem, vzápätí však tresnem päsťou do palubnej dosky. Mysli. Mysli. Mysli.

Valerie! Určite je u Valerie.

O necelých desať minút už prudko brzdím pred Valeriným domom, ale po Ellinom modrom športovom kabriolete ani stopy. Nechám bežať motor, vyskočím a bežím k domu. Ellino auto nie je ani tam.

Znova skontrolujem telefón. Nič. Ani na Eastonovom telefóne žiadna správa. Iba pripomienka, že o dvadsať minút máme tréning. Ella má byť o tomto čase v pekárni, kde pracuje. Väčšinou chodíme spolu. Aj po tom, čo dostala od otca nové auto ako darček, sme chodili spolu.

Ella tvrdila, že nerada šoféruje. Ja som jej povedal, že šoférovať ráno nie je bezpečné. Navzájom sme si klamali. Klamali sme si, lebo ani jeden z nás si nechcel priznať pravdu: nevedeli sme jeden druhému odolať. Aspoň tak som to bral ja. Len čo sa ukázala vo dverách, s nádejou vo veľkých modrých očiach, bol som v pasci.

Inštinktívne som vytušil, že ona bude môj problém. Mýlil som sa. Nie ona predstavovala problém, ale ja. A stále ním som.

Ničiteľ Reed.

Bola by to super prezývka, keby som neničil život jej aj sebe.

Parkovisko pri pekárni je prázdne. Po piatich minútach vytrvalého klopania sa objaví majiteľka, tuším sa volá Lucy, a mračí sa.

„Otvárame až o hodinu,“ upozorní ma.

„Som Reed Royal, Ellin…“ Kto vlastne som? Jej priateľ? Nevlastný brat? Čo? „Kamarát.“ Kriste. Ani to nie som.

„Nie je tu? Máme v rodine udalosť.“

„Nie, ešte sa tu neukázala.“ Lucy spýtavo nadvihne obočie. „Volala som jej, ale nezdvíha. Je to výborná zamestnankyňa, nazdávala som sa, že ochorela.“

Zvážnel som. Ella nikdy nevymeškala v práci, hoci musí vstávať za úsvitu a pracuje takmer tri hodiny, kým sa začne škola.

„Aha, asi je ešte stále doma v posteli,“ zašomrem a odchádzam.

„Počkajte,“ zakričí Lucy za mnou. „Čo sa deje? Vie váš otec, že Ella je nezvestná?“

„Nie je nezvestná,“ zakričím na pol ceste k autu. „Je doma. Ako ste povedali. Je chorá. V posteli.“

Vyjdem z parkoviska a zavolám trénerovi. „Nestihnem prísť na tréning. Máme v rodine udalosť,“ zopakujem aj jemu.

Nepočúvam jeho výčitky a zložím. Po pár minútach mi zavolá. „Dobre, chlapče. Ale zajtra ťa čakám v plnej poľnej a v nažehlenom drese.“

„Áno, pane.“

Doma stretnem domácu Sandru. Pripravuje raňajky.

„Nevidela si Ellu?“ prihovorím sa kyprej brunetke.

„Nie.“ Sandra sa pozrie na hodinky. „O takomto čase už býva preč. Vlastne ty tiež. Čo sa deje? Nemáš tréning?“

„Tréner má v rodine udalosť,“ zaklamem. Som skvelý klamár. Keď si po celý život každý deň vymýšľate alebo zatĺkate, stane sa to vašou druhou prirodzenosťou.

Sandra tľoskne jazykom. „Dúfam, že nejde o nič vážne.“

„Aj ja,“ odvetím. „Aj ja.“

Na poschodí vojdem do izby, ktorú som mal skontrolovať ako prvú. Možno sem prekĺzla, kým som ju hľadal vonku. Jej izba je však ponorená do ticha, posteľ je uprataná a stôl bez jedinej smietky.

Kúpeľňa vyzerá rovnako nedotknutá. Aj šatník. Všetky veci úhľadne visia na vešiakoch. Topánky sú zoradené ako vojaci. Ešte sú tu neotvorené škatule a tašky s oblečením, ktoré pre ňu zrejme vybrala Brooke.

Potláčam pocit viny z toho, že jej narúšam súkromie, ale prehľadám aj nočný stolík. Nič. Už som to raz urobil, na začiatku, keď som jej nedôveroval. Na nočnom stolíku vždy ležala kniha poézie a pánske náramkové hodinky, replika hodiniek môjho otca. Kedysi patrili otcovmu najlepšiemu kamarátovi, Ellinmu biologickému otcovi.

Zastanem v strede izby a obzerám sa okolo seba. Nič nenasvedčuje tomu, že by tu bola. Ani telefón. Ani kniha. Ani… dočerta… aj ruksak je preč.

Vyrazím z izby a vrútim sa k Eastonovi.

„East, preber sa. East!“ budím ho.

„Čo je?“ zabručí. „Už je čas vstávať?“ zaklipká očami a zažmúri. „Doriti, prídeme neskoro na tréning. Prečo si nešiel?“

Vyskočí z postele, ale chytím ho za plece, kým stihne odísť. „Nejdeme na tréning. Tréner o tom vie.“

„Čože? A prečo?“

„Niet času na vysvetľovanie. Koľko si dlhoval?“

„Prosím?“

„Koľko si dlhoval za zápasy?“ Zažmurká na mňa. „Osemtisíc. Prečo?“

Prepočítam to. „To znamená, že Ella má teraz pri sebe asi dvetisíc, však?“

„Ella?“ zamračí sa. „Čo to má s ňou spoločné?“

„Myslím, že ušla.“

„Kam ušla?“

„Proste ušla,“ zavrčím. Prejdem od postele k oknu.

„Otec jej zaplatil, aby u nás ostala. Dal jej desaťtisíc. Zamysli sa, East. Tejto sirote, ktorá sa živila striptízom, musel zaplatiť desaťtisíc, aby k nám prišla bývať. A asi toľko jej mieni platiť každý mesiac.“

„Prečo ušla?“ pýta sa zmätene, ešte stále v polospánku. Dívam sa von oknom. Domyslí si to, len čo sa preberie.

„Čo si jej urobil?“ A je to tu.

Prechádza hore-dolu po vŕzgajúcej podlahe, oblieka sa a nadáva popod nos.

„To je jedno,“ odbijem ho netrpezlivo. Obrátim sa k nemu a vymenujem miesta, kde som už bol. „Kde podľa teba môže byť?“

„Má peniaze na letenku.“

„Ale s financiami je opatrná. Neutratila takmer nič.“ Easton zamyslene prikývne. Potom sa nám stretnú pohľady a unisono, akoby sme boli royalovské dvojčatá, povieme: „GPS.“

GPS hovoríme službe, ktorá patrí spoločnosti Atlantic Aviation a otec ju inštaluje do každého auta, ktoré vlastní. Dozvieme sa, že Audi S5 parkuje pri autobusovej stanici.

Vonku sme skôr, než si vypočujeme adresu.

„ MÁ SEDEMNÁSŤ a je asi takáto vysoká.“ Pridržím si ruku pod bradou a opisujem predavačke lístkov Ellu. „Má blond vlasy a modré oči.“ Ako Atlantický oceán. Búrkovo sivé, ľadovomodré, bezodné. Nejeden raz som sa v jej pohľade takmer utopil. „Zabudla si telefón.“ Podržím pred ňou svoj mobil. „Chcem jej ho odniesť.“

Predavačka tľoskne jazykom. „Aha, jasné, veľmi sa ponáhľala. Kúpila si lístok do Gainesvillu. Vraj jej zomrela stará mama.“

Obaja s Eastom prikývneme. „O koľkej odišiel autobus?“

„Pred pár hodinami. O tomto čase by už mala byť na mieste.“ Predavačka pokrúti hlavou. „A tak plakala, chudinka. Už sa to veľmi nevída – aby sa vnúčatá tak trápili pre starých rodičov. Bolo to veľmi milé, hoci mi jej bolo veľmi ľúto.“

East zaťal päste. Hnev z neho priam srší. Keby sme boli sami, jednou z tých pästí by mi vrazil do nosa.

„Ďakujeme pekne.“

„Niet za čo, zlatko.“ Kývne nám na rozlúčku.

Vyjdeme z budovy a zastaneme pri Ellinom aute. Easton mi hodí náhradné kľúče do natiahnutej ruky.

Vnútri nájdem jej kľúče na palubnej doske spolu s knihou básní a v nej jej vodičák. V priečinku na rukavice nechala telefón, na ktorom svietia všetky moje neprečítané správy.

Všetko nechala tu. Všetko, čo súvisí s Royalovcami.

„Musíme ísť do Gainesvillu,“ konštatuje Easton sucho.

„Viem.“

„Povieme to otcovi?“

Informovať Calluma Royala znamená mať k dispozícii lietadlo. Boli by sme tam o hodinu. Inak pocestujeme šesť a pol hodiny.

„Neviem.“ Potreba nájsť ju sa zmiernila. Už viem, kde je. Môžem ísť za ňou. Len treba prísť na to, ako na ňu.

„Čo chceš robiť?“ opýta sa brat.

O chvíľu ma zrejme zasype nenávistnými slovami a na to nie som pripravený. Preto mlčím.

„Reed.“

„Prichytila ma s Brooke,“ zachrapčím.

Otvorí ústa v nemom úžase. „S otcovou Brooke?“

„Áno.“ Prinútim sa naňho pozrieť.

„To nemyslíš vážne?! Ty si sa vyspal s Brooke?“

„Dvakrát,“ pripustím. „Ale už dávno. A určite nie včera v noci. East, ani som sa jej nedotkol.“

Zatne zuby. Najradšej by mi jednu vylepil, ale neurobí to. Nie na verejnosti. Mama nám to ustavične prízvukovala. Chlapci, nepoškvrňte meno Royalovcov. Je ľahké zničiť ho, ale bolo veľmi ťažké ho vybudovať.

„Mali by ťa zavesiť za gule do prievanu,“ vyštekne na mňa. „Keď nenájdeš Ellu a neprivedieš ju späť, ja prvý sa o to postarám.“

„To je fér.“ Snažím sa zachovať pokoj. Nemá zmysel rozčuľovať sa. Nemá zmysel prevrátiť toto auto hore nohami. Nemá zmysel vykričať sa, hoci by som najradšej hneď vypustil zo seba hnev a zhnusenie.

„Fér?“ odfrkne znechutene . „Takže tebe je jedno, že Ella je teraz v nejakom zapadákove a obchytkávajú ju tam opilci?“

„Je silná, určite je v poriadku.“ Zarazia ma vlastné slová. Ella je krásne dievča a je celkom sama. Radšej si ani nepredstavujem, čo by sa jej mohlo stať. „Zavezieme jej auto domov a pôjdeme do Gainesvillu?“

Easton na mňa mlčky hľadí.

„No?“ nalieham.

„Iste. Prečo nie.“ Vychmatne mi kľúče z ruky. „Jasné, no a čo, že je to sladká sedemnástka, je úplne sama a navyše má pri sebe vyše dvetisíc dolárov!“ Zaborím si prsty do dlane. „No a čo, že ju nejaký feťák bude považovať za ľahkú korisť. Táto drobná žienka, čo váži menej než moja noha, ho určite porazí.“ Ťažko sa mi dýcha. „A každý týpek, na ktorého narazí, má určite dobré úmysly. Nikto ju nezatiahne do tmavej uličky a nepohrá sa s ňou, až kým…“

„Drž už hubu!“ zrevem.

„Konečne.“ East rozhodí rukami.

„Čo tým chceš povedať?“ dychčím od hnevu. Pri predstavách, ktoré mi nanútil Easton, by som sa najradšej premenil na Hulka, vyrútil sa do Gainesvillu a ničil všetko, čo mi príde do cesty, až kým ju nenájdem.

„Akoby ti na nej vôbec nezáležalo. Možno si z kameňa, ale ja mám Ellu rád. Bola… je pre nás dobrá.“ Jeho smútok sa dá takmer nahmatať.

„Ja viem.“ Slová zo mňa lezú ako z chlpatej deky. „Kristepane, viem. „Ale my sme pre ňu dobrí neboli.“

Náš starší brat Gideon mi to vysvetľoval už na začiatku. Nechaj ju na pokoji. Nepotrebuje zažívať naše drámy. Neznič ju tak, ako som ja zničil…

„Čo to má znamenať?“

„Presne to. East, sme ako jed. Každý jeden. Vyspal som sa s otcovou milenkou, aby som sa pomstil za to, čo urobil mame. Dvojčatá sú zapletené do nejakého svinstva, o ktorom radšej nechcem nič vedieť. Tebe sa hazardné hry vymkli z rúk. Gideon je…“ Zarazím sa. Gid práve prežíva súkromné peklo, ale to nemusí East vedieť. „Človeče, sme vyšinutí. Možno jej bez nás naozaj bude lepšie.“

„To nie je pravda.“

A možno je. Nie sme pre ňu vhodní. Ella túžila iba po normálnom, obyčajnom živote. Ten ju u Royalovcov veru nečaká.

Keby som nebol taký sebec, odišiel by som. Easta by som presvedčil, že Elle najviac prospeje, ak sa bude držať od nás čo najďalej.

Namiesto toho premýšľam, čo jej poviem, keď sa stretneme.

„Poďme. Mám nápad.“ Zvrtnem sa na päte a vyberiem sa ku vchodu.

„A nejdeme do Gainesvillu?“ zašomre East.

„Toto nám ušetrí cestu.“

Zamierime do bezpečnostnej kancelárie a tam hodím sto dolárov na stôl policajtovi, ktorý nám sprístupní záznamy z kamier v Gainesville. Chlapík pretočí pásku na čas, keď autobus z Bayview parkuje, a ja si s rozbúšeným srdcom obzerám pasažierov. Zovrie mi žalúdok, lebo zistím, že Ella medzi nimi nie je.

„Ako to?“ vybuchne East pri odchode z autobusovej stanice. „Pokladníčka povedala, že Ella nastúpila do autobusu.“

Tak zatínam zuby, že slová mi pomedzi ne sotva lezú.

„Možno vystúpila na inej stanici.“

Utekáme k range roveru a naskočíme doň. „Čo teraz?“ opýta sa East a gáni na mňa.

Prehrabnem si vlasy. Mohli by sme cestou prehľadať všetky stanice, ale akoby sme hľadali ihlu v kope sena. Ella je inteligentná a je zvyknutá utekať. Po mame zdedila schopnosť presúvať sa z mesta do mesta a usadiť sa kdekoľvek na akokoľvek dlho.

Zrazu ma prepadne úzkosť. Hádam si nenájde prácu v ďalšom striptízovom bare. Ella urobí všetko pre to, aby prežila, ale pri predstave, že sa zasa vyzlieka pred tlupou slizkých úchylákov, mi zovrie krv.

Musím ju nájsť. Ak sa jej kvôli mne niečo stalo, nikdy si to neodpustím.

„Ideme domov,“ zavelím.

Brat sa zatvári zmätene. „Prečo?“

„Otec má detektíva. Ten ju nájde omnoho skôr než my.“

„Porazí ho, keď sa to dozvie.“

Bezpochyby. A ja ponesiem následky, ale teraz treba hlavne nájsť Ellu.

3. kapitola

OTEC ZÚRI PRESNE TAK, ako Easton predpovedal. Nespal som už dvadsaťštyri hodín a sotva sa držím na nohách. Nemám sily na hádku.

„Prečo ste mi to, dopekla, nedali vedieť skôr?“ ziape na nás. Pochoduje po obrovskej obývačke a tisícdolárovými papučami plieska po vyleštenej drevenej podlahe.

„Mysleli sme si, že ju nájdeme skôr, ako sa to dozvieš,“ odvetím vecne.

„Som jej poručník! Mali ste ma informovať,“ zachripí.

„Reed, čo si jej urobil?“

Zabodne do mňa rozzúrený pohľad. Nedíva sa na Easta ani na dvojčatá, ktoré sedia na gauči s identickým ustarosteným výrazom. Neprekvapuje ma, že otec obviňuje iba mňa. Vie, že moji bratia iba kráčajú v mojich šľapajach, že jediný Royal, ktorý by dokázal vyštvať Ellu, som ja.

Sťažka prehltnem. Doriti. Nechcem, aby zistil, že sme sa s Ellou zaplietli rovno pod jeho nosom. Nech sa sústredí iba na to, aby ju našiel, aby sa nezamestnával myšlienkou na to, že jeho syn sa zaplietol s jeho zverenkou.

„Nebol to Reed.“

Eastonovo tiché priznanie ma vydesí na smrť. Pozriem sa na brata, ale on sa díva priamo na otca.

„Odišla kvôli mne. Včera večer sme narazili na jedného vymáhača – dlhoval som mu nejaké peniaze a Ella sa vydesila. Nie je to vôbec príjemný týpek, ak vieš, čo tým myslím.“

Otcovi šla žila na čele prasknúť. „Na vymáhača? Ty zasa kšeftuješ?“

„Mrzí ma to,“ pokrčí Easton plecami.

„Teba to mrzí? Zatiahol si Ellu do jedného zo svojich problémov a vyplašil ju tak, až ušla!“

Otec sa nebezpečne priblíži k bratovi, ale ja mu zastanem cestu.

„East urobil chybu,“ poviem rozhodne, no nedívam sa na brata. Neskôr sa mu poďakujem. Teraz musíme starého pána upokojiť. „Ale už sa stalo, dobre? Teraz by sme sa mali sústrediť na to, kde ju nájdeme.“

Otec mykne plecami. „Máš pravdu.“ Prikývne a zvážnie.

„Zavolám svojmu súkromnému detektívovi.“

Bez slova vyštartuje z izby. Na chodbe dunia ťažké kroky. O chvíľu sa zabuchnú dvere do jeho pracovne.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1.kapitola

2. kapitola

3. kapitola