Tami Oldham Ashcraft and Susea McGearhart ADRIFT

Copyright © 2002 by Tami Oldham Ashcraft

Afterword copyright © 2018 by Tami Oldham

Ashcraft Translation © 2018 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2018 STX FINANCING, LLC.

ALL RIGHTS RESERVED

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6155-6

Na pamiatku môjho starého otca Wallyho J. Oldhama,

solídneho základu môjho života…

… a Richarda Sharpa,

ktorý zostane navždy žiť v mojom srdci.

KAPITOLA JEDEN

V palebnej línii

Keď som začula rinčanie, ako driek kotvy narazil na kladku výložníka, upriamila som pozornosť na Richarda. Veľkolepo mi zakýval rukou: „Poďme!“ Zapla som motor na predný chod. Keď som pridala plyn, Hazana nabrala rýchlosť a vyrazili sme z prístavu Papeete na ostrove Tahiti. Bolo 22. septembra 1983, 13.30. O mesiac sa vrátime do San Diega v Kalifornii. Keby ma to väčšmi vzrušovalo. Nerada som opúšťala južný Pacifik. Niežeby som netúžila vidieť rodinu a priateľov, len sa mi to zdalo privčas. Odišli sme z Kalifornie iba pred šiestimi mesiacmi a pôvodne sme plánovali plávať okolo ostrovov v južnom Pacifiku a okolo Nového Zélandu, až potom sa vrátiť domov. Táto zmena plánov ma vykoľajila. Ale, ako podotkol Richard, tento džob – preplaviť jachtu – bol veľmi výhodný, nemohli sme si ho dať ujsť.

Moju pozornosť upútali výkriky z brehu. Obrátila som sa a videla som našich priateľov, ako nám kývajú na rozlúčku. Postavila som sa na sedadlo pri kormidle a oboma rukami som mávala vysoko nad hlavou, pritom som bosou ľavou nohou ovládala kormidlové koleso. Vtedy ma Richard uštipol na palci, jednou rukou sa ujal kormidla, druhou ma objal okolo pása. Pozrela som mu do belasých očí. Zračila sa v nich nesmierna radosť. Privinul si ma a pobozkal ma na brucho zahalené pareom. Neubránila som sa úsmevu, bol vzrušený ako malý chlapec.

„Kotva zdvihnutá, láska moja.“

„Áno, kotva zdvihnutá!“ odvetila som.

Oči sa mi zaliali slzami, naposledy som zakývala priateľom na móle. Teraz pôsobili ako pouličné lampy na nábreží. V hrdle som cítila dobre známu hrču, pripomínala mi, že každý odchod je ťažký, veď možno sa s tými ľuďmi viac nestretneme. Hovorila som si, že aj keď sa onedlho vrátime, naši priatelia tam pravdepodobne nebudú. Jachtári nezostávajú dlho na jednom mieste – stále cestujú.

Ujala som sa kormidla a Richard zatiaľ vytiahol hlavnú plachtu. Ostrov Moorea ležal na severozápade. Ach, ako som mala rada more! Keď som loď postavila proti vetru, hlavná plachta trepotala a plieskala. Keď som otočila loď po vetre, samonavíjacia kosatka skĺzla hladko ako dažďová kvapka po skle. Hazana sa mierne naklonila nabok. Skvelá jachta, táto Trintella, premýšľala som. Takmer štrnásť metrov dokonalosti. Bola oveľa luxusnejšia než naša Mayaluga. Keď som pozorovala Richarda, ako vyvažuje plachty na Hazane, uvažovala som, aké preňho muselo byť ťažké rozlúčiť sa s Mayalugou. Postavil ju v južnej Afrike a dal jej meno, ktoré po swahilsky znamenalo Tá, ktorá ide za obzor. Dlhé roky bola jeho domovom a s týmto dvanásťmetrovým ferocementovým kečom oboplával pol sveta. Mayaluga mala štíhle línie, potešenie pre oči, a jej interiér bol sen každého remeselníka – lepené mahagónové nosníky paluby sa leskli od vrstiev zamatovej politúry, podlaha tíková a dubová.

Nechceli sme veľmi rozmýšľať o tom, čo nechávame za sebou, a obaja sme sa usilovali počas posledných dní na Mayaluge venovať práci. Ja som balila šatstvo a osobné veci, všetko, čo budeme potrebovať na dvoch pologuliach, ktorými budeme plávať a ktoré navštívime v najbližších štyroch mesiacoch: tričká na jeseň v San Diegu, bundy na Vianoce v Anglicku, mikiny na začiatok zimy v San Diegu, pareá a šortky na návrat na Tahiti koncom januára. Richard sa zameral na prípravu Mayalugy na nastávajúce mesiace bez nás.

V zátoke Mataiea bude v bezpečí. Náš priateľ Haipade, ktorý žil v zátoke s manželkou Antoinette a s tromi deťmi, sľúbil, že raz do týždňa pretočí motor. Všetky epedy a krycie dosky sme zanechali tak, aby mohol vlhký tahitský vzduch cirkulovať, dali sme si na tom záležať. Nechali sme plátennú striešku napnutú, aby chránila lakované drevené časti lode pred intenzívnym slnkom, vchod do kajuty sme nechali otvorený.

Keď sme opúšťali Mayalugu, bola som obrátená chrbtom a Richard vesloval k brehu. Cez okuliare som mu nevidela do očí, ale vedela som, že ich má zahmlené. „Viem, že Haipade sa o ňu dobre postará,“ uisťovala som ho.

„Áno, viem. Táto zátoka je dobre chránená.“

„Okrem toho onedlho sa vrátime, nie?“

„No veru.“ Usmial sa na mňa, keď som napodobnila jeho britský prízvuk.

Na palube Hazany sa teraz vietor stočil, zmenila som kurz o desať stupňov. Richard sa naklonil predo mnou, blokoval mi výhľad. „Všetko v pohode?“

„Jasné.“

Prešiel za mňa, uvoľnil lano výťahu, aby vytiahol zadnú plachtu.

Všetko nám vychádzalo. Počasie, vietor, spoločnosť. Šíril nákazlivý optimizmus. Nejde o toto pri plavbe? premýšľala som. Dobrodružstvo. Ideme do toho. Dofrasa, čas uletí.

~ ~ ~

V prvý deň sme do lodného denníka zapísali: „Dokonalý deň. Zboku vidieť Tetiarou. Spln. Päť uzlov na pokojnom mori s plnými plachtami.“

Na druhý deň sme robili šesť uzlov s hlavnou plachtou a dvoma kosatkami. Neskôr v ten deň sme museli všetky plachty pevne pritiahnuť, aby sme bojovali so severo-severovýchodným vetrom.

Na tretí deň sme ešte vždy bojovali s vetrom. Hazana to zvládala, ale nás to zmorilo. Neskôr v ten deň dosahovali poryvy vetra tridsaťpäť uzlov. Zvinuli sme genuy, stiahli hlavnú plachtu a plávali sme so stehovkou a so zadnou plachtou.

Nárazy vĺn do ľavého boku Hazany ma prekvapili. Sklonila som hlavu, aby som neschytala sprchu. V nijakom prípade sme nemohli vyviať vietor z plachiet, aby bola plavba pohodlnejšia, lebo sme sa zaviazali, že Hazanu privezieme do San Diega, inak to bude fiasko.

Richard a ja na palube Mayalugy

Dívala som sa, ako sa modrozelená farba mora mení na tmavomodrú. San Diego, alebo fiasko, premýšľala som. Vždy sa vraciam do San Diega – domov, sladký domov. Zdalo sa mi to dávno, čo som pracovala v obchode s biopotravinami a maturovala na strednej škole Pt. Loma. Spomínala som si, ako som schmatla diplom a utiekla som – preťala som všetky laná, ktoré ma pútali k zemi. Netúžila som po ničom, len prejsť cez hranice do Mexika a surfovať na fantastických vlnách. Vtedy som sa držala hesla Mexiko, alebo fiasko. Usmiala som sa pri spomienke, aké bolo pre mňa dôležité byť slobodná, samostatná. Kúpila som mikrobus volkswagen ročník 1969, pomenovala som ho Buela a nahovorila som priateľku Michelle, aby šla so mnou. Surfy sme naložili na strešný nosič a prešli sme colnicou do Todos Santos, ktoré sľubovalo skvelé vlny a dobrodružstvá. Bolo to v jeseni roku 1978.

Jachta Hazana, Trintella 44‘

S Michelle sme sa utáborili na pláži v Todos Santos spolu s inými americkými surfistami. Celý mesiac sme nerobili nič iné, len surfovali, jedli, žúrovali a spali. Ale keď sa Michelle musela vrátiť domov, lebo ju čakali povinnosti, váhavo odišla stopom na sever. Ja som sa spriatelila s miestnou rodinou Jimenezovcov. Naučila som sa dosť dobre po španielsky, aby som prežila, a bavilo ma učiť ich päť detí po anglicky. Žili a pracovali na prenajatom pozemku. Pomáhala som im zberať rajčiny a koriander a oni mi za to dovolili, aby som si nechala prezreté rajčiny, urobila som z nich salsu a tú som predávala gringom na pláži. Bolo to celkom lukratívne podnikanie, ani som nemusela načrieť do úspor.

Stále prichádzali a odchádzali noví Američania, takže som sa necítila osamelá a nebála som sa, že som tam sama. Raz do týždňa som sa zviezla do Cabo San Lucas alebo do La Pazu po zásoby. V Cabo bol na chodníku bufet, kde mávali skvelé raňajky. Chodievalo tam veľa gringov z výletných lodí. Bufet v domci zo škvarobetónových kvádrov mal zboku okienko na výdaj jedla. Sedelo sa vonku. Pri okienku visel jedálny lístok a vedľa na nástenke ľudia nechávali odkazy a oznamy.

Raz ráno ma upútal inzerát. „Hľadáme posádku. Jachtárske skúsenosti nie sú potrebné. Kuchárske schopnosti sú povinné. Koncom mesiaca odchod do Francúzskej Polynézie.“ Ani som nevedela, kde je Francúzska Polynézia, ale ten inzerát ma lákal.

„Kontakt Fred S/Y Tangaroa.“

„Hej,“ zakričala som na Drew, s ktorou som sa poznala, „čo znamená S lomeno Y?“

„S lomeno Y? Sailing yacht, čiže plachetnica, zlato.“

„Ďakujem, zlato.“

Aha, takže Tangaroa je plachetnica. Keďže som nemala vysielačku a nemohla som zavolať na Tangarou, vybrala som sa peši po pláži a skúmala som zakotvené lode. Čítala som rad-radom ich mená a onedlho som zbadala Tangarou. Ku korme bol priviazaný čln, a tak som vedela, že majiteľ je ešte vždy na palube. Kopala som do vyhriateho piesku a čakala, že niekto pripláva na breh. Po nejakom čase som videla nasadať do člna staršieho muža a veslovať k brehu.

Keď priviazal čln, pristúpila som k nemu.

„Vy ste Fred?“

„Áno,“ premeral si ma.

„Videla som váš inzerát, že hľadáte posádku, a mám záujem.“

Pozval ma na chladené pivo v bufete Muy Hambre. Pri cerveze som Fredovi vysvetlila, že jediná loď, na ktorej som dovtedy plávala, je otcov malý katamaran Hobie Cat v zátoke v San Diegu, a teda o plachtení nič neviem, a už vôbec nie o plavbe po oceáne do neznámeho prístavu. Fred mi povedal, že jeho loď je jachta typu Dreadnought 32 postavená na zákazku. Porozprávali sme sa, aké povinnosti by som mala na palube, ukázalo sa, že hlavne varenie a strážnu službu. Vysvetlila som mu, že ak hľadá „partnerku“, nemám záujem. Uistil ma, že sa práve spamätáva z nepríjemného rozvodu a vôbec netúži po partnerke. Budem jedine variť a držať strážnu službu.

Keď sme vyložili na stôl karty, dohodli sme sa, že pôjdeme spolu na výlet, aby sme zistili, ako zvládam plachtenie. Vybrali sme sa do La Pazu, vzdialeného 270 kilometrov.

Bol to skvelý dvojdňový výlet. Fred sa správal džentlmensky, ako sľúbil, a ja som sa na lodi cítila ako ryba vo vode. A tak som sa upísala plavbe na Tangaroe. Mama si robila väčšie obavy z môjho plachtenia do modravých diaľav ako otec, ale vedela, že ma nič nezastaví, tak ako ma pred deviatimi mesiacmi nezastavilo pred odchodom do Mexika.

Keď som sa vrátila do Todos Santos, Jimenezovci súhlasili, že môžem nechať mikrobus stáť pred ich domom. Po rokoch som sa dozvedela, že ho premenili na kŕmidlo pre prasce. Uložili krmivo na posuvnú strechu a otvorili bočné dvere, takže krmivo sa zviezlo dolu k prascom.

S Fredom sme opustili Cabo v marci v roku 1979. Plavba na Markézy znamenala pre mňa vynikajúcu skúsenosť. Strávila som veľa času pri kormidle a učila som sa manévrovať s loďou na šírom mori. Nepríjemné bolo jedine to, že Fred a ja sme sa znášali asi ako olej a voda. On mal päťdesiatpäť rokov a obľuboval klasickú hudbu, ja som mala devätnásť a bola som zbláznená do rokenrolu. On mal rád gurmánske jedlá, ja vegetariánske. On bol disciplinovaný, ja ľahkovážna. On vyzeral impozantne, mal dokonalé držanie tela, dokonalé telo, dokonalé opálenie. A to všetko sa mi zdalo priveľmi dokonalé.

Jedného dňa sa na obzore zjavili sopečné pohoria. Vyrazilo mi dych, keď som po tridsiatich dvoch dňoch na modrom mori pod modrou oblohou uvidela zem. Monotónny obzor pretínali vrcholce hôr. Pri tom mystickom pohľade mi vyhŕkli slzy. Rozmýšľala som, či sa takto cítil Krištof Kolumbus, keď prvý raz uvidel zem. V tom čase sme sa s Fredom ledva rozprávali. Nevedela som sa dočkať, kedy vystúpim z Tangaroy, hoci som si uvedomovala, že toto je len začiatok mojej túžby plachtiť a bádať.

Fred mi oznámil, že musíme zložiť 850 dolárov ako poistenie colných záruk na Nuka Hiva, jednom z Markézskych ostrovov vo Francúzskej Polynézii. Ale ako nováčik som netušila, že moje pesá tam neuznajú ako platidlo. Fred zaplatil záruku za mňa, čo znamenalo, že som mu musela ďalej variť a hliadkovať. Všetky pesá som poslala mame do San Diega a telefonicky mi povedala, že ich vymení za americké doláre a pošle mi ich do Papeete na Tahiti.

V tom čase som sa zoznámila s mladou ženou, volala sa Darla a takisto sa plavila ako členka posádky na jachte. Veľmi rýchlo sme sa spriatelili. Vytvorili sme skupinku mladých ľudí v rovnakom veku a naši kapitáni sa rozhodli plávať okolo Markéz spolu, aby zabránili vzbure.

Tangaroa bola prvá loď, ktorá opustila Markézy a zamierila na súostrovie Tuamotu. Bola to trojdňová plavba a naschvál sme ju naplánovali tak, aby sme prišli za splnu a mali sme v noci čo najviac svetla, aby sme plávali okolo atolov, keby sme prišli neskôr, než sme plánovali. Atoly sú nízko položené koralové útesy v tvare kruhu s lagúnou uprostred. Keďže atoly dobre nevidieť a sú obklopené podmorskými koralovými útesmi, bývajú pre námorníkov nebezpečné. Ak na ne loď narazí, môže si poškodiť trup a za pár minút klesne na dno. Najvyššími bodmi na atoloch sú dvanásťmetrové palmy, ktoré sa kníšu vo vetre. Vďaka tomu, že zem je guľatá a loď pláva po mori, dvanásťmetrová výška nie je taká viditeľná ako štvorposchodová budova. Palmy sú pre námorníka prvým náznakom, že sa blíži zem.

Dohodli sme sa, že Fred a ja budeme pátrať po lodiach a jachtách, ktoré stroskotali na atoloch, a staré vraky použijeme ako navigačné body. Keď sme plávali okolo trosiek, uvedomovala som si, aké je dôležité, aby každý na palube poznal, aké nebezpečenstvo tam striehne, a aby vedel riadiť loď v nebezpečnej oblasti. Myslela som si, že Fred to vie.

Manihi bol prvý prístav, kde sme mali zakotviť. Fred vyrátal, že atol uvidíme zavčas rána a budeme mať dosť času a svetla, aby sme našli vjazd do lagúny. Keď sa blížilo poludnie a ešte vždy sme nič nevideli, znepokojilo ma to. Až o jednej popoludní sme uvideli v diaľke vrcholky paliem a konečne som si vydýchla od úľavy. Onedlho sme boli dosť blízko a našli sme vjazd, ktorý nám ukazovala mapa. Chceli sme vyčkať, kedy sa biele, spenené vlny utíšia, ale videli sme len jednu dlhú čiaru príboja.

Fred mi vysvetlil, že vlny sa často lámu po oboch stranách vjazdu do kanála lagúny, takže sa ťažko dá rozoznať medzera v koralových útesoch.

S Fredom sme si striedavo podávali ďalekohľad a dychtivo sme skúmali príbojové vlny na brehu. Nakoniec som vyliezla po stupienkoch na sťažni na saling – priečnu výstuhu sťažňa –, objala som sťažeň nohami a ramenom a skúmala som tropický ostrov ďalekohľadom. Zdalo sa mi, že zem sa ťahá bez prerušenia, nikde ani náznak vjazdu do lagúny. Oboplávali sme celý atol, ale stále sme nenašli vjazd. Nervy som mala napäté na prasknutie a Fred odmietal priznať, že sme zablúdili. Slnko rýchlo zapadalo.

Rozčúlene sme sa zhodli na tom, že nás znieslo príliš na západ a oboplávali sme atol Ahe, a nie Manihi. Tak sme sa dohodli, že cez noc budeme plávať na atol Rangiroa.

Obaja sme v tú noc boli podráždení. Zostali sme hore a natŕčali sme uši, či nezačujeme lámanie vĺn na útese. V tú noc plnú strachu som si uvedomila, že už nikdy sa nechcem dostať do takejto situácie. Musím sa naučiť navigovať.

Na svitaní sme uvideli náš cieľ. Pripadalo mi to, akoby mi palmy kývali na pozdrav. Okolo desiatej sme našli vjazd. Tentoraz sme ľahko videli, kde biela voda poľavuje a znova sa pení. Pri pobreží sa menila farba vody a bolo vidieť kanál. Pri nábreží sme zazreli jachtu s americkou vlajkou. Vplávali sme do prístaviska s pomocou dvojice z druhej lode. Vyskočila som na breh a vyčerpane som vzdychla: „Páni, som rada, že sme konečne v Rangiroe.“

„V Rangiroe? Toto nie je Rangiroa, ale Apataki!“ Šokovalo ma to. Skočila som na Tangarou a zišla som dolu pozrieť sa na mapu. Znieslo nás sto námorných míľ juhovýchodne. Atol, o ktorom sme si mysleli, že je Ahe, bol v skutočnosti Takapoto, jeden z atolov bez vjazdu do lagúny.

Úplne som prestala dôverovať Fredovi. Počas päťdňovej plavby na Tahiti som soptila od zlosti. Tašky som mala zbalené dva dni pred príchodom. Nevedela som sa dočkať, kedy vyskočím z lode a nechám Tangarou v prístave.

Na Tahiti mi môj priateľ Joey prezradil, že sa prihlásil za kuchára na škuner Sofia. Spýtala som sa ho na Sofiu. Rozhodne to nie je luxusná jachta, upozornil ma, postavili ju v roku 1921, ale bola to skvelá loď – štyridsaťmetrový škuner s tromi košovými plachtami, ktorý patril spoločenstvu vlastníkov. Joey podotkol, že ubytovanie je dosť drsné. Napríklad lodný záchod je len toaletné sedadlo umiestnené na kovovej mise na korme lode. V kuchyni sú štyri petrolejové horáky, jeden sporák na naftu a z kohútika tečie iba slaná voda. Sladká voda je určená iba na pitie a varenie, nemôže sa frivolne používať na oplachovanie riadu.

Vstupný poplatok do spoločenstva vlastníkov je tritisíc dolárov. Kuchári môžu zaplatiť iba tisícpäťsto dolárov. Joey ma navnadil, keď mi povedal, že posádka Sofie hľadá kuchára na polovičný úväzok. Na druhý deň som sa vybrala na škuner, prihlásila som sa a dostala som to miesto, stala som sa trvalou členkou posádky.

Hoci Sofia bola dosť stará loď, mala svoje čaro. Posádku tvorilo desať až šestnásť ľudí. Z rebier jej dýchala minulosť a dobrodružstvo. Mierila na Nový Zéland okolo ostrovov južného Pacifiku. Tie dni na Sofii patria medzi moje najkrajšie spomienky. Páčila sa mi sloboda na krištáľovomodrej vode a plavba na lodi s rahnovými plachtami v žiare slnka. Medzi posádkou vládlo kamarátstvo. Mohla som sa učiť plavbe, zvládať palubné práce a navigovať, a pritom variť a pomáhať ľuďom organizovať a učiť umenie plavby. Pripadala som si ako na kalifornskej vysokej škole – Sofia – U. S. „Sea.“

Na Novom Zélande sme zamierili do mestečka Nelson, ktoré sa nachádzalo na severnom cípe Južného ostrova v Cookovom prielive.

Keďže Sofia mala vyše roka zostať v Nelsone, kde ju mali opravovať, ponúkli mi miesto rybárky na lodi Pandora. Túto loď vlastnil bývalý člen posádky Sofie, ktorý sa pristavil pri našej lodi a hľadal posádku. Prihlásila som sa na lov tuniakov a nakoniec som zostala na lodi na dve sezóny lovu tuniakov a jednu sezónu lovu garupy. Dalo sa na tom dobre zarobiť a páčil sa mi náročný život rybárov – ryby na udici vyskakovali z mora ako pukance.

Kým som sa venovala rybárčeniu, Sofia dostala ponuku na filmovanie a producent chcel, aby na nakrúcanie priplávala do Aucklandu. Všetky svoje veci – fotky, listy, oblečenie – som nechala na lodi, lebo som plánovala prísť do Aucklandu, keď sa skončí sezóna lovu tuniakov.

Sofia tam nakoniec neprišla. Stroskotala počas silnej búrky pri Myse Reinga na severnej strane Severného ostrova. Pri stroskotaní zahynula jedna žena. Šestnásť ľudí, ktorí prežili, strávilo päť dní na mori vo dvoch záchranných člnoch. Napokon ich zachránila ruská nákladná loď – našla ich vďaka poslednej svetlici, čo vypálili.

O tom stroskotaní som sa dozvedela počas rybolovu. Loď, na ktorej som plávala, ma doviezla na pevninu a vybrala som sa do Wellingtonu, aby som sa stretla s posádkou Sofie. Všetky moje plány klesli na dno spolu s nevinnou mladou ženou a krásnou loďou. Nevedela som, čo ďalej. Moje víza, tak ako víza iných členov posádky Sofie, vypršali. Nezostalo mi nič, iba oblečenie, ktoré som si vzala na rybolov, a zopár drobností. Aj vtedy moje korene siahali do San Diega. Ibaže vtedy som bola preč tri roky, nie šesť mesiacov ako teraz.

Richard vystrčil hlavu z podpalubia a zvolal: „Predpokladaný čas príchodu tridsať dní, láska moja.“

Zoširoka som sa usmiala, lebo keď som sa pozrela späť na svoje nešťastné začiatky v úlohe profesionálnej námorníčky, utešovalo ma vedomie, že mám Richarda. Vďaka Richardovi sa mi páčilo kdekoľvek, aj uprostred tohto rozbúreného mora.

Na piaty deň od odchodu z Tahiti Hazana plávala pod genuou a zadnou plachtou rýchlosťou šesť uzlov. Uvoľnilo sa kovanie na palube, a keď sa slaná voda dostala do vysielačky, nastal skrat. Vytrvalé bočné kolísanie spôsobené vetrom nám nedalo spať. Boli sme napätí od hrmotu palubného výstroja, trepotania plachiet a rozbúreného mora.

Na druhý deň sa počasie zlepšilo. Vial priaznivý vietor a hnal nás na východ, a presne to sme potrebovali. Richard zapísal do lodného denníka: „Raj na mori.“ Rozhodli sme sa spustiť plachty a dať sa chvíľu unášať.

Vychutnávala som si slnečné lúče a hrala som sa s prsteňom milencov, ktorý mi vyrobil Richard. Hľadela som z kokpitu, blúdila som pohľadom po jeho svalnatom tele. Obdivovala som jeho plavohnedé vlasy, zvlnené ako more, zlatú briadku vyblednutú od slnka.

Na druhý deň Richard do lodného denníka zapísal: „Už som sa celkom vzdal ilúzie, že juhovýchodný pasát bude lepší ako severovýchodný! Hlavná plachta má druhý ref, nesieme stehovku, napoly zvinutú genuu a zadnú plachtu – letíme rýchlosťou 6 uzlov. Na ôsmy deň nám vypovedal merač rýchlosti vetra.

„Dúfam, že už nám nič nevypovie službu,“ zakričal mi Richard.

„Je to korózia – alebo…?“

„Srať na koróziu! Prekliata špičková elektronika. Možno každý deň nesvieti slnko, ale keď svieti, aspoň ti povie, kde si.“

„Tak teda srať na špičkovú elektroniku!“ zažartovala som a plesla som dlaňou po sedadle.

Ďalšie tri dni Hazana vyslovene letela. Slnko sfarbovalo napäté plachty do lososova a my sme sa venovali čítaniu, oddychovaniu a prepotrebnému spánku.

~ ~ ~

Nedeľa 2. októbra, jedenásty deň na Hazane, bol pre nás dvoch s Richardom výnimočný. Tyrkysové more podvečer fosforeskovalo. Otvorili sme si fľašu vína a pripili sme si na to, že sme preťali rovník a dostali sa na severnú pologuľu.

Pred nami vystrekoval gejzír striebornej a priezračne zelenej spŕšky. S Hazanou sa prišiel hrať veľký húf grínd. Zapli sme samočinné kormidlo a šli sme na provu pozorovať, ako skáču a spievajú vysokým hlasom na pozdrav. Richard sa chytil antikorového zábradlia, oprel sa mi o chrbát, bradaté líce na mojom líci, zatiaľ čo grindy vytvárali krásne girlandy žltozelenej farby.

„Nie sú tie grindy nádherné, láska moja?“ spýtal sa fascinovane.

„Len pozri, ako sa vynárajú a ponárajú,“ a pomaly sa začal vlniť na mojom chrbte. Keď Hazana vystúpila na ďalšej vlne, zašepkal mi do ucha: „Vynárajú,“ a keď prova klesla, povedal: „Ponárajú.“

„Som grinda, láska moja. Pozri, vynáram sa,“ potisol ma dopredu, rytmus grínd akoby v ňom roznietil čosi romantické, „a teraz sa ponorím.“

Keď sa Hazana kĺzala údolím vlny, Richard mi rozviazal pareo a oprel sa o mňa kolenami. Priviazal látku o zábradlie námorníckym uzlom a hrejivými rukami mi objal prsia. Pustila som sa zábradlia a roztiahla som ramená doširoka ako galiónová figúra na prove lode.

„Mhmmmm,“ zašepkala som iba.

„Chcem sa do teba ponárať, Tami,“ zamrmlal mi do ucha. „Túžim sa ponárať a vynárať ako divé cicavce.“

Rozopol si šortky. Klesli sme na tíkovú palubu. Ponárali sme sa a vynárali čoraz rýchlejšie, pred

Bohom, nebesami a oblohou rovnako diví a slobodní ako grindy. Kráľovná grínd Hazana udávala rytmus a my sme sa s ním zladili.

Neskôr som zapísala do lodného denníka: „RAJ NA MORI!“

~ ~ ~

Na dvanásty deň sme napli veľmi ľahkú univerzálnu plachtu a robili sme štyri uzly, konečne nás dostihol juhovýchodný pasát, vydržal niekoľko dní a hnal nás na východ. Často sme vídali veľryby a teraz už aj delfíny ukazovali svoje veselé tváre.

~ ~ ~

V sobotu 8. októbra na svitaní sme sa zobudili do sivého, daždivého, bezútešného dňa. Vetry boli nepredvídateľné. Nárazovito sa krútili z juhovýchodu na juhozápad a potom znova zo severu. Boli sme na prove a kontrolovali sme takeláž, keď na prednú palubu dopadol pevninský vtáčik. To chúďa dychčalo, stálo neisto na krátkych nožičkách tenkých ako špáradlá. Richard priniesol uterák a prehodil ho cez vtáčika. Vzal ho do ruky a odniesol do kajuty, aby nebol na daždi a vetre. Vtáčik sa učupil pod strieškou kajuty a šuchoril si mokré perie, aby si zahrial unavené telíčko. Odštipla som kúsok chleba, ale vtáčik bol vystrašený, nechcel jesť. Tie čudné vetry ho zrejme odviali od brehu. Richard neskôr zapísal do lodného denníka: „CYKLÓNOVÉ?“

Keď som si prečítala ten zápis, premýšľala som, čo to preňho znamená. Plávame v oblasti putujúcich vzdušných vírov? Skutočne? Dostal sa ten vtáčik do pasce vetra a nemal silu ani možnosti, aby sa vymanil? Bojí sa Richard, že aj my sa dostaneme do pasce? Za posledných pár rokov som bola neraz vo vzdušných víroch a nikdy som si nemyslela, že sú to cyklóny. Richard sa netváril veľmi ustarostene, tak som sa ani ja netrápila.

Na druhý deň nám kanál WWV v predpovedi počasia oznámil, že búrku, ktorú sledujú od pobrežia Strednej Ameriky, klasifikovali ako tropický cyklón Sonia. Vyhlásili, že jeho stred je momentálne na 13° severnej šírky a 136° západnej dĺžky a mieri na západ rýchlosťou sedem uzlov. To znamená, že je sto míľ na západ od nás.

WWV nás okrem toho varovalo, že pri pobreží Strednej Ameriky sa schyľuje k inej tropickej búrke, pomenovali ju Raymond. Keď sme v polohe 11° severnej šírky a 129° západnej dĺžky porovnali svoj kurz s polohou Raymonda, ktorý bol na 12° severnej šírky a 107° západnej dĺžky, pričom smeroval na západ rýchlosťou dvanásť uzlov, Richard zapísal: „NA TOHTO BACHA!“

„Na tohto bacha?“ Búrky prichádzajú a odchádzajú, pomyslela som si, a často poľavia. To som sa naučila, keď som rybárčila na Novom Zélande. To, že Richard napísal tú poznámku, mi prezrádzalo, že zostal nad vecou. Vôbec ma to nevykoľajilo a venovala som sa každodenným povinnostiam, ako varenie, upratovanie, kormidlovanie a čítanie. A s veľkou radosťou som sedela v kajute a napísala jeden-dva listy priateľom na Tahiti, neskôr tie listy podám v San Diegu.

Okolo polnoci vietor zoslabol. Potom sa zmenil na východo-severovýchodný a zvýšil zúrivosť Raymonda. Rozpršalo sa, cítili sme silné nápory vetra.

~ ~ ~

V pondelok 10. októbra sa vietor obrátil doprava na sever. O piatej ráno sme zmenili smer na severo-severozápadný, aby sme získali rýchlosť. Chceli sme sa dostať čo najsevernejšie od smeru pohybu Raymonda.

Vietor sa zmiernil o jeden-dva uzly a štyri hodiny sme plávali na motor. Ale keď okolo poludnia vietor začal fičať, vypli sme motor a zrefovali hlavnú plachtu. To bolo najmenej, čo sme mohli urobiť, ak sme nechceli plachtu stiahnuť, a potrebovali sme čo najvyššiu rýchlosť. Nechali sme stehovku a genuy sme takisto zrefovali. Mierili sme na severo-severozápad rýchlosťou päť uzlov. Tropický cyklón Raymond bol teraz na 12° severnej šírky a 111° západnej dĺžky a smeroval na západ. Vtáčik odletel.

Rozhodli sme sa plávať s väčšími plachtami na sever, aby sme sa vyhli blížiacej sa búrke. Po oboch stranách lode od provy až po kormu sme natiahli bezpečnostné laná. K tým sme pripojili svoje bezpečnostné popruhy, keď sme niečo robili na palube. Nútili sme Hazanu ísť na maximum. Nemali sme na výber – museli sme sa dostať zo smeru búrky. Tá víchrica rýchlo prekonala dve hrôzostrašné búrky, ktoré som prežila v Pacifiku, prv než som sa stretla s Richardom. Vedela som, že Richard dostal riadne do tela, keď prechádzal cez záliv Tehuantepec v Mexiku cestou do San Diega. Ale táto búrka bola najväčšia pohroma, akú sme zažili spolu.

S Richardom sme rýchlo odpratali všetko z paluby, keby sa podmienky ďalej zhoršovali, nepotrebovali sme, aby tam poletovali ťažké predmety. Odniesli sme rezervné pätnásťlitrové kanistry s naftou do podpalubia a priviazali sme ich. Boli veľmi ťažké a mali sme problémy prenášať ich na rozbúrenom mori.

O druhej ráno sa roztrhla genua. Rozšklbaná plachta divo plieskala vo vetre, staccatové praskoty zneli ohlušujúco. Naštartovali sme motor, zapli autopilota a opatrne sme zamierili k hlavnému sťažňu, popruhy sme si pripli k bezpečnostnému lanu. „Ty uvoľni…“

„Čože?“ zakričala som do vetra.

„Keď sa tam dostanem, uvoľni výťah plachty a ja ju stiahnem dolu.“

„Okej,“ zakričala som a uvoľnila lano.

Richard sa prebíjal na provu. Zdesene som ho pozorovala, ako sa šmýka. Na prove naňho dopadali hektolitre ľadovej vody, aj mňa zmáčali. Hazana sa vzpínala na vzdúvajúcich sa vlnách. Zničená plachta zúrivo, nebezpečne plieskala vo vetre.

Richard ju nemohol stiahnuť dolu. Napokon prišiel ku mne.

„Nechce sa ani pohnúť. Uviaž koniec lana na rohatku a poď mi pomôcť stiahnuť hlavnú plachtu.“

Urobila som, ako mi kázal, a pomaly som sa plazila štvornožky, pri každom prívale slanej vody som sklonila hlavu. Mocovali sme sa s plachtou, ktorá sa divo trepotala vo vetre. Keď som už mala na prstoch pľuzgiere, ako sme sa usilovali stiahnuť mokrú plachtovinu, tá nakoniec s dunením spadla a zavalila nás. Rýchlo sme ju pozbierali a ledabolo uviazali. Potom sme spustili kosatku číslo jeden a ja som priviazala liace o kovové očko na dolnom leme plachty. Prv než som sa vrátila do kajuty, uistila som sa, že lano nie je pomotané.

Richard sa prebíjal k hlavnému sťažňu, navinul výťah plachty na navijak a nadvihol plachtu rukami, koľko vládal. Ja som sa priplazila k hlavnému sťažňu a ťahala som zvyšok lana, zatiaľ čo on krútil kľukou navijaka a vyťahoval plachtu nahor. Zúrivo plieskala ako bielizeň, ktorú človek nechá visieť na šnúre počas náhlej letnej búrky. Báli sme sa, že aj táto plachta sa roztrhne. Keď bola plachta takmer úplne vytiahnutá, čo najrýchlejšie som sa odplazila do kokpitu, Richard zatiaľ zaisťoval lano výťahu. Krútila som kľukou navijaka ako divá, aby sa plachta napla. Richard sa vrátil do kokpitu a pomáhal mi plachtu vytrimovať. Výmena plachiet nám trvala takmer dve hodiny. Richard i ja sme boli vyšťavení a celí mokrí, potrebovali sme sa najesť. Medzi dvoma vlnami som odsunula príklop a rýchlo som vošla do kajuty, prv než ma mohla nasledovať studená oceánska sprcha.

Všetky príklopy boli zatvorené a na Hazane bolo vnútri horúco. Čo pripravím najrýchlejšie? spytovala som sa sama seba. Instantný kurací vývar? Keď som dala variť vodu na propán-butánový varič, prichytila som hrniec svorkami, aby nespadol. Zhodila som zo seba premáčané búrkové oblečenie a vyčerpane som si sadla na zadnú kóju.

~ ~ ~

O sedem hodín, po vyčerpávajúcej výmene plachiet, Raymond ešte vždy postupoval na západ po 12° severnej šírky. Richard zapísal do lodného denníka: „SME O. K.“ Vzhľadom na to, že sme mierili na sever, vyhli sme sa Raymondovi smerujúcemu na západ, tak sa nám zdalo, že budeme mimo nebezpečenstva.

Po zvyšok dňa sa vietor aj vlny zväčšovali. Biela spenená voda sfukovala hrebene vĺn a ustavične vytvárala sprchy ľadovej triešte. Oceán vyzeral ako posypaný páperím z roztrhnutej periny. Tropickú búrku Raymond teraz označili za hurikán – hurikán Raymond.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

KAPITOLA JEDEN V palebnej línii