Copyright © Mark Sennen 2012.

Mark Sennen asserts the moral right to be identified as the author of this work.

Translation © Daniela Reischlová, 2018.

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted, in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise, without the prior permission of the publishers.

ISBN: 978-80-7252-759-5

MARK

SENNEN

DOTYK

Psaní je samotářská činnost, to však neznamená, že kniha je výsledkem práce pouze jednoho člověka. Velké díky tedy patří všem, kdo mi v průběhu psaní pomáhali.

Zvláštní poděkování patří mé agentce Claire Robertsové z nakladatelství Trident za to, že se nebála vytáhnout Dotyk z virtuálního štosu literárních břeček. Kancelář Claire se nachází v třicátém šestém patře budovy na Madison Avenue, a kdykoli si s ní telefonuji, nemohu si pomoct a srovnávám svůj výhled na blátivé ústí devonské říčky s její vyhlídkou na Manhattan. Je mezi nimi propastný rozdíl, který jsem však nikdy nepocítil. Rád bych rovněž poděkoval Claire Bordové, Caroline Hoggové a všem v nakladatelství Avon za to, že v detektiva inspektorku Savageovou věřili a poslali ji do tisku.

Joanne Craigová mi posílala e-maily plné podpory a necitovatelných (a upřímně řečeno hanlivých) vtípků a blogeři a uživatelé Twitteru, kterých je příliš mnoho, než abych je mohl všechny zmínit, mi poskytovali rady a pomoc.

Obzvlášť zvláštní poděkování patří mým dcerám za to, že snášely tátu ztraceného ve svých myšlenkách, a také za jména postav a názvy budoucích knih (Má někdo zájem o Zlou krev?). A konečně bych rád poděkoval své partnerce Gitte, jejíž nenápadná pomoc byla, jakkoli je to zvrácené, oním popostrčením, které jsem k dokončení knihy potřeboval.

V Dotyku se objevují dvě úctyhodné organizace, které by ocenily váš zájem a podporu:

Letecká záchranná služba Devon Air Ambulance:

www.daat.org

Záchranný oddíl Dartmoor Rescue Group:

www.dartmoor-rescue.org

Pro Sue a Michaelu

Úvod

Když byl Harry dítě, bydlel v nejvyšším patře domu. Jeho ložnička byla vmáčknutá pod okapy a měla podivně tvarované zdi, svažující se strop a z trámů trčely železné háky, ke kterým se daly přivazovat věci. Teplota tu většinu roku připomínala ledovec, a když se setmělo, chodil do postele plně oblečený a snažil se zahřát aspoň v duchu. Pak ležel ve tmě a poslouchal zvuk nádrže na vodu ukryté za jednou ze zdí. Věděl, že nedokáže usnout, dokud si nebude jistý, že nikdo nepřijde, ale pokud byla v místnosti tma, nebál se. Tma ho uklidňovala. Připadala mu bezpečná. Ve tmě byl neviditelný. To když někdo rozsvítil, to se pak vyděsil.

Harry zíral skrz okno do tmy za rozbitým sklem. Neviděl nic než černotu. Měsíc a hvězdy zakryly mraky a venku nebyly žádné pouliční lampy, auta ani jiné známky života. Tady ne. Harry se usmál. Nebál se. Už ne. Odvrátilse od okna a zahleděl se na dívku. Hrbila se na židli oblečená do bílého spodního prádla, které jí koupil. Moc toho nenamluvila, jen nehybně seděla s očima dokořán. Její mlčení bylo pochopitelné, koneckonců spolu strávili už týdny a ona tak už neměla moc co říct. I tak z jejího chování vycítil, že se cítí nepohodlně, že něco není tak docela v pořádku. Harry si pomlaskl a zavrtěl hlavou. Tohle nebude nikdy stačit. Popošel k dívce, natáhl ruku a dotkl se její kůže. Byla studená. Ledově studená. Chudák holka, není divu, že jí z tváře zmizel úsměv. Sehnul se, aby nastavil přímotop, a pootočil knoflík o pár stupínků výš. Větrák na protest zaúpěl, ale zdálo se, že vzduch je o něco teplejší. Přesunul přímotop a proud vzduchu nasměroval nahoru tak, aby se teplo dostalo k dívčině tělu. Tak, teď vypadala téměř spokojeně.

Téměř spokojeně mi stačí, pomyslel si. Nepřišlo mu, že by žádal zase tolik. Před lety viděl v televizi mluvit jednu právničku. „Existují lidská práva,“ říkala. Tahle práva znamenala, že člověk mohl žádat o věci, které neměl. O věci jako štěstí. Byl to zákon. Zapsaný. V knihách. Člověk mohl jít k soudu, aby svá práva dostal. Mohl zažalovat město nebo vládu a získat odškodné. Teď už však věděl, že existuje i snazší způsob.

Harryho způsob.

Olízl si rty, jazyk si strčil do jedné z tváří a chvíli přežvykoval a pohledem přejížděl po dívčině těle: růžové nehty u nohou, drobounká chodidla, pěkně tvarovaná lýtka, ne příliš vyzáblá stehna, oblé břicho, pěkná prsa, nádherné dlouhé černé vlasy… Hezká. Moc hezká.

Nejlepší na ní byla její prsa. Malá a přitažlivá, bradavky tlačící se vzhůru skrz bílou látku podprsenky. Vzhůru k Bohu. Jako by jejímu tvůrci děkovaly, že vytvořil takové umělecké dílo. Harry se nad dívkou znovu zamyslel. Celkově by jí dal tak devět bodů z deseti. Možná devět a půl. Musel by se hodně snažit, aby našel větší podobnost.

Poškrábal si strniště na bradě. Ta otravná myšlenka, která se poprvé objevila před pár týdny, se vrátila. Nevyvíjelo se to tak, jak by mělo. Alespoň s touhle ne. Byla jako jablko, které bylo na pohled zralé, ale uvnitř zkažené. Plné červů a larev, možná dokonce ukrývalo vosu. Ano, vosu. Když kousnete do ovoce, které v sobě má vosu, tak vás ta vosa štípne. Potřeboval dívku, která je čistá a neposkvrněná. Nedotčená.

Dívce se na tváři na okamžik mihl náznak úsměvu. Vysmívala se mu, nebo jen byla trochu šťastnější, když se teď místnost zahřála? Vlastně na tom nezáleželo. Mohl si s ní dělat, co se mu zachce, a jí to bude jedno, protože ho miluje. Připustil, že když byl dítě, dopustil se té stejné chyby. Dovolil svým rodičům, aby si s ním dělali, co chtějí, protože je miloval. Ale oni ho nemilovali. Nikdy.

Harry přešel zpět k oknu a znovu se upřeně zadíval do prázdnoty. Nic. Na minutu nebo dvě jeho nálada potemněla, zčernala jako noc. Mohlo za to vzpomínání na minulost, protože měl celou hromadu vzpomínek, které si nechtěl vybavovat. Ony se však pořád vracely zpátky, aby ho pronásledovaly, jako nepozorovaně se šířící smrad. V jednu chvíli jste v nosních dírkách ucítili slabý závan a vzápětí už jste se začali dávit.

Harry si v duchu vynadal. Byla hloupost zabývat se minulostí. Marnost. Znovu se podíval na dívku. Možná, že nebyla ta pravá, to ale neznamenalo, že si spolu neužili hezké chvilky. Usmál se. S vytržením zřejmě bude muset počkat na další. Teď si prostě jen trochu užije. Olízl si rty a začal se svlékat.

1

Kapitola první

Bovisand, Plymouth.

Neděle 24. října. 9:05

Detektiv inspektorka Charlotte Savageová se probudila s pocitem ztráty a smutku. Byla otupělá. Takhle se po tom snu cítila vždycky. Od poslední noční můry uplynuly už měsíce, ale o to byl její úlek horší. Převalila se, aby se podívala na hodiny u postele, zaúpěla nad tím, kolik je, a pak si všimla, že na telefonu bliká kontrolka záznamníku. Poposedla si, aby mohla přehodit nohy přes okraj postele, a přitom si povzdechla. Vzkaz si přehraje za chvilku, ale nejdřív chce zkontrolovat děti.

Do domu pronikalo ranní světlo, slabé světlo deštivého podzimního dne. Savageová oknem na schodišti nakoukla do zahrady, kde se k zemi snášely provazy deště a stromky se ve větru zmítaly dopředu a dozadu. Za zahradou se země svažovala k moři, kde se s každou vlnou narážející na břeh zvedal a zase klesal opar vodní tříště. Dál v zálivu Plymouth Sound kotvilo několik tankerů a zásobovací loď námořnictva, schované za asi kilometr a půl dlouhým vlnolamem, který odděloval kotviště od otevřeného moře. Přes kameny tvořící vlnolam se valily mohutné příbojové vlny, jak se bouře snažila podmanit si svým bičováním město.

Vystoupala po schodišti k pokojům, kde spaly děti. Zastavila se u dveří do Clarissina bývalého pokojíčku, který se teď používal jako kancelář, a kdesi v útrobách jejího žaludku se znovu ozvala ona známá bodavá bolest. Na okamžik zavřela oči a na hraně svého vědomí zaslechla tiché cink cink zvonku od kola. Když oči opět otevřela, měla téměř chuť podívat se z okna, protože by mohla zahlédnout Clarissu, jak jezdí dokolečka na terase. Taková pošetilost. Život šel dál, věci začaly být jednodušší, ale úplně do pořádku už se nikdy nedaly. Zavrtěla hlavou a vydala se zkontrolovat Samantu a Jamieho. Samozřejmě že byli v pořádku. Samanta se začínala probouzet, propletenec zrzavých vlasů vykreslujících obrazce na polštáři, ruce a nohy rozhozené do všech stran a peřina napůl na zemi. Za chvilku určitě začne protestovat, že musí vstát a obléct se. Poházené časopisy pro náctileté, plakáty na stěnách, pompézní oblečky a čurbes na zemi, to vše naznačovalo, že pokoj patří patnáctileté slečně. Savageovási musela připomenout, že Samantě je jenom třináct, a ještě pár let bude dál její malou holčičkou.

Binec v sousední místnosti patřil Jamiemu. Přišel před pouhými šesti lety, které utekly jako voda. Byl neočekávaný, neplánovaný a Savageovou překvapilo, jako moc si ho zamilovala. Nebyla to láska, kterou si postupně vypěstovala a pečovala o ni, jako tomu bylo u Samanty s Clarissou, ale okamžitá, ochranářská láska, která byla stejně mocná jako děsivá. Savageová popošla k posteli, v níž ležel Jamie schoulený do pevného klubíčka, s koleny přitaženými k obličeji. Byl skoro ve stejné poloze, v jaké se s ním předchozí večer rozloučila. Připomínal jí ježka během zimního spánku, chráněného před vším, co je mimo jeho vlastní malý svět.

Byla neděle, takže je nechá ještě chvíli spát. Půjde dolů, rozmrazí pár bagelů, uvaří čaj, vezme pomerančový džus, džem a máslo a všechno to odnese k sobě do ložnice, kde se budou moct tulit a skrz velké okno s výhledem na moře pozorovat sílící bouřku. Když byl Pete doma, dělali to samé, a Savageová měla za to, že je dobré tenhle zvyk zachovávat, i když je pryč. Oba dva se shodli na tom, že když je Pete ve službě, je důležité udržovat děti ve zdraví a v bezpečí. Připravit jim půdu, jak to nazývala její matka. S dostatečně silnými kořeny strom přečká každou vichřici, řekla jednou.

Záznamník dole v kuchyni blikal. Zmáčkla tlačítko a ze záznamníku začala hlaholit irská kadence detektiva konstábla Patricka Enderse. S tím svým povzbudivým tónem by klidně mohl uvádět pořady na dětském televizním kanálu, jeho veselost však neodpovídala neradostnému obsahu jeho vzkazu: na pláži ve Wembury bylo objeveno ženské tělo. Zatímco konstábl líčil podrobnosti, Savageová přemítala, jakou tragédii asi tenhle případ znamená a pro koho. Čekal někdo někde na to, až mu zaklepou na dveře a řeknou mu, co se stalo s jeho nejbližším? Nebo – což by bylo ještě depresivnější – byla tahle žena nemilovaná a nikdo ji nepostrádal? Enders to nijak nerozváděl, pouze jí oznámil, že při nejbližším odlivu bude tělo vyzvednuto a že komisař Hardin požaduje, aby se Savageová této operace zúčastnila.

Bude muset zavolat Stefanovi a poprosit ho, aby na pár hodin přišel a postaral se o děti. V neděli měl mít volno, ale vzhledem k rozbouřeným vodám v zálivu Sound si Savageová pomyslela, že dnes beztak nebude závodit.

To, že našli Stefana, bylo pro rodinu jako dar z nebes. Narazili na něho jednoho srpnového rána dole v přístavu, jak s nejrůznějšími grimasami ve tváři vyčkává konec závodu jachet Fastnet Race. Měl být členem posádky na jedné z lodí, ale týden předtím si zlomil ruku. Během jejich rozhovoru se ukázalo, že pochází ze Švédska a povoláním je učitel na základní škole. Skutečným smyslem jeho života však bylo plachtění. Jedno se sešlo s druhým a za dva týdny se Stefan stěhoval k nim do přístavku po babičce jako neoficiální rodinná au pair. Teď, když byl Pete pryč a velel své fregatě na cestě přes Atlantik a Savageová musela pracovat dlouho do noci, byla jeho přítomnost a pomoc podstatným vylepšením.

Savageová smazala vzkaz na záznamníku a pak pohledem sklouzla na lednici, kde ve spárách zelenofialového magnetického dinosaura visel týdenní rozpis přílivů a odlivů. Odliv měl v Devonportu nastat v jedenáct třicet sedm. Pousmála se: pořád zbývalo dost času na bagely.

Od jihozápadu se dál valily proudy deště a kvůli nízkým mrakům hrozilo, že se za chvíli znovu setmí. Jízda z jejího domu do Wembury, vesnice ležící několik kilometrů jihovýchodně od Plymouthu, byla nebezpečná. Všude samá voda a Savageová musela dvakrát prudce zabrzdit, aby se vyhnula popadaným větvím, které zpola blokovaly cestu. S úlevou zajela autem na parkoviště u pláže a vypnula motor. Nezměrná síla větru se teď projevila naplno a auto se roztřáslo, jak od pobřeží zadul poryv větru a déšť bušil do okýnek ještě silněji. Vybavila si jarní den před mnoha lety, kdy tu byli spolu s Petem na kamarádově svatbě v kostele na útesech vysoko nad pláží. Byl odtamtud úžasný výhled a moře blyštící se v jasném brzkém slunci vypadalo neuvěřitelně modře, jako z nějakého prázdninového katalogu. Spolu s radostí a smíchem doprovázejícím onu událost tohle místo tenkrát působilo skoro jako nebe. Zato teď, koncem října a s další blížící se atlantickou tlakovou níží, byla tehdejší nirvána mimo dosah, vykoupení nemožné. Tedy pokud jste už nebyli mrtví.

Na opačné straně parkoviště postávala vedle kavárny se staženými roletami skupinka mužů v uniformách. Jejich úkolem bylo zabránit lidem, aby se vydali na pláž nebo na cestu vedoucí podél pobřeží. Ne že by zrovna nevěděli, kam dřív skočit. Modrobílá páska, kterou tu natáhli, se zmítala ve větru, a jediné, čeho docílili, bylo, že upoutala pozornost posádky právě projíždějícího auta. Děti na zadním sedadle tiskly foťáky na svých telefonech k okýnkům a doufaly, že se jim podaří zachytit náznak něčeho nechutného nebo šokujícího. Vedle kavárny parkovala také sanitka, její maják probleskoval šerem a u zadních kol postávala její posádka zachumlaná do fluorescenčních bund.

Savageová vystoupila z auta, a jelikož déšť byl teď téměř vodorovný, vyndala si z kufru své nepromokavé kalhoty a bundu. Bunda se málem proměnila na draka, než se jí podařilo si ji zapnout, nasadit si kapuci, zastrkat po stranách vzpurné prameny zrzavých vlasů a pevně si pod bradou utáhnout šňůrky. Přešla přes parkoviště a podlezla pásku, kterou jí jeden z bobíků nadzvedl.

„Dobré ráno, madam. Dole vás nečeká nic pěkného.“ Obličej mladého strážníka byl bledý a bezbarvý. Savageová si nebyla jistá, jestli je to kvůli počasí, nebo kvůli tomu, co tam dole viděl.

„Díky. Pěkné počasí, že?“ Savageová se na něho usmála. „Kdo se účastní?“

„Detektiv inspektor Davies.“ Vyplivl to jméno, jako by měl na jazyku hlínu. „Je tu i taktická pomocná skupina, sekce D. I s tím jejich monstrózním nafukovacím člunem.“

Taktická pomocná skupina poskytovala operační podporu, přičemž sekce D odpovídala za veškeré operace související s mořem. Tým vedl inspektor Nigel Frey, kterého si jakožto vyšetřovatele velmi cenila. Stejně jako Savageová a její manžel, i Frey byl posedlý plachtěním a v zálivu Sound proti sobě už mnohokrát závodili. Neshody, které s sebou kontaktní závodění na plachetnicích nevyhnutelně přinášelo, vždy později vyřešili nad láhví piva. Jen škoda, že tu byl i Davies.

Savageová přikývla a vydala se po cestě vedoucí na pláž. Až na to, že to nebyla opravdová pláž, spíš pruh mokrého šedého písku obklopený rozeklanými skalisky a zpola pokrytý mořskými řasami, plastovými lahvemi, rozmočenými obaly od chipsů a dalšími smetím. V létě to byl oblíbený cíl místních a za pěkných zimních dnů se tu dobře venčili psi, ale dnes tu nebyla ani noha.

Pokračovala po písku a uhýbala větrem poháněným koulím pěny, které se valily po pláži jako chuchvalce suché trávy prohánějící se ulicemi nějakého starého westernového městečka. Na druhém konci pláže se musela vyškrábat na plošinu tvořenou skalisky. Kvůli kluzkým chaluhám a vodní tříšti ve vzduchu bylo obtížné se po skále pohybovat a dvakrát musela jít na všechny čtyři. Nakonec se dostala na pruh písku vybíhající z moře do plošiny. Seskočila ze skály a zamířila ke čtyřem mužům postávajícím ve skupince: detektiv inspektor Philip Davies, detektiv konstábl Little John Jackson – jeden z Davisových kumpánů – a dva vyšetřovatelé oblečení do bílých kombinéz. Jak se přibližovala, Davies k ní zůstával otočený zády, což mělo být popíchnutí naznačující, že ačkoli mají oba stejnou hodnost, on se považuje za nepochybně lepšího detektiva. Jeho chování Savageové nijak nevadilo. Hloupí malí kluci hrají hloupé malé hry.

Davies se otočil akorát včas, aby nepůsobil hulvátsky. Ušklíbl se na ni tím svým neomaleným, poďobaným obličejem s nosem, který pamatoval víc než jednu zlomeninu.

„Charlotto, co si myslíš, že tu děláš?“ Poškrábal si dvoudenní strniště na bradě, šedivé jako jeho vlasy, a zavrtěl hlavou. „Tohle je vražda. Žádný případ, kdy si pár holek ušpinilo kalhotky, protože přebraly a vydaly se domů se špatným chlápkem.“

„Nech si ty kecy od cesty, Phile,“ Savageová se kolem něj protáhla a zadívala se na moře, kde se na vnějším okraji mohutného hrbolatého kusu betonové zdi, který byl pozůstatkem válečné obrany, pohupovali dva potápěči. Vlny tu byly menší než na pláži, a to díky ostrůvku Mewstone, ležícímu necelý kilometr od břehu, který tu vytvářel závětří. Při odlivu se skalnaté římsy vedoucí ke břehu obnažily a poskytovaly tak určitou ochranu před otevřeným oceánem. Ale i tak mohutné vlny zmítaly potápěči nahoru a dolů a hrozilo, že je namáčknou na beton, který je rozdrtí na padrť. Dvacet metrů od břehu manévroval sem a tam podpůrný nafukovací člun, držící potápěčskou stanici jako nějaká starostlivá kvočna. Nigel Frey stojící u kormidla zvedl ruku, aby jí zamával. Zamávání mu oplatila. Jakákoli konverzace na tu vzdálenost byla kvůli kvílícímu větru nemožná.

Zpola ponořená do vlnící se vody ležela nějaká trubka, asi metrového průměru. Vycházela z betonu a vedla do moře a potápěči své úsilí zaměřili na tento konec. Vzdouvající se vlny odhalovaly a zase zahalovaly ponořený objekt uvězněný v trubce, jakýsi balík černého plastu a čehosi bledého, bílého a nasáklého vodou.

„Odliv,“ vysvětloval Davies. „Rybáři si jí všimli včera v noci. Jak mohli do prdele rybařit v tomhle počasí a v takovou hodinu, to teda nechápu.“

„Jí?“

„Teď to není vidět, ale před pár minutama to šlo. Dlouhé vlasy, kozy, nebo aspoň to, co z nich zbylo.“

Jackson se snažil napodobit Daviesovu jízlivost a zamumlal cosi, co je oba rozesmálo. Savageová odhadovala, že řekl něco urážlivého, ale poryv větru odnesl slova do vzduchu a nepochybně tak skryl spoustu hříchů.

„No každopádně tvrdí, že je to ženská,“ pokračoval Davies a hlavou pokynul směrem k potápěčům. „A neřekl bych, že si sem zašla na piknik.“

Jeden z potápěčů nejprve plaval a poté došel ke břehu, kde mu jeden z vyšetřovatelů podal jakýsi nástroj připomínající obří kombinačky. Znovu se přebrodil do hloubky a zmizel pod hladinou, na které se okolo trubky objevily bublinky vzduchu, a voda se v důsledku pohybu, který nebyl ze břehu viditelný, rozvířila.

„Co to bylo?“ obrátila se Savageová na muže, který potápěči nástroj podal.

„Řezač šroubů,“ vysvětlil. „Zabalili ji do pytlů na odpadky, přelepili páskou a pak ji řetězem přivázali k mříži.“

„K mříži?“

„V trubce je železná mříž. Asi metr od kraje. Teď, jak se voda obrátila, je tělo zapasované do trubky.“

Potápěč se znovu vynořil, hodil nástroj zpět na pláž a spolu s kolegou začali vytahovat tělo z ústí trubky a vláčet ho na pláž. Využívali pomoc každé vlny, napůl plavali, napůl se brodili, a bezvládnou hmotu vlekli za sebou.

„Do hajzlu,“ Jackson ztěžka polkl a na okamžik se odvrátil. Davies se jen ušklíbl.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Úvod

1 Kapitola první