Tatiana Macková

Vinná láskou

Ukážka z elektronickej knihy

Tatiana Macková

Vinná láskou

Copyright © by Tatiana Macková

Cover design © by Katarína Skalková

Illustration © Shutterstock

Slovak edition © by BESTSELER

ISBN: 978-80-89821-37-2

Rada by som poďakovala pani Vierke Némethovej z Petržalskej knižnice za úžasnú ochotu a trpezlivosť, ako aj všetkým jej skvelým kolegom za pomoc pri zháňaní potrebnej literatúry.

Držím knihu v nenápadnom šedom obale a s jednoduchým názvom „Alexandra“. Len fotografia mladej ženy na prebale je čímsi výnimočná. Ani neviem, ako dlho pozerám do jemnej, krásnej tváre so smutnými očami. Práve ten sivý pohľad ma upútal. Oči sú vraj zrkadlom do duše. A v tomto zrkadle sa zračí priveľa žiaľu a bolesti. Až toľko, že som začala premýšľať nad tým, kto je ona neznáma.

Všímam si podtitul „Život poslednej ruskej cárovnej“. V pamäti sa rozsvecujú spomienky – Romanovovci, ruská revolúcia, vražda celej rodiny a legendy o tom, že ju jedna z princezien prežila. Tak toto je manželka posledného cára Mikuláša? Nevyzerá desivo, skôr naopak. Mnohí panovníci skončili bez hlavy. Doslova. Koniec posledných Romanovovcov bol oveľa desivejší. Prečo zabíjať manželku a deti panovníka? Prečo ich tak nenávideli? Čím sa previnila táto krásna žena so smutným pohľadom? Otváram knihu...

Už viem. Alexandra, posledná ruská cárovná, bola skutočne vinná. Previnila sa takou veľkou, hlbokou, nekonečnou láskou, až ma prenasleduje otázka – stála jej oddanosť k jednému mužovi za roky trápenia, ponižovania, bolestí a napokon smrť? Bola oporou váhavému a nerozhodnému manželovi, často ho podporovala aj v nesprávnych rozhodnutiach. Dnes je ľahké povedať – toto a tamto mali urobiť inak. Oni však konali v danej chvíli podľa svojho presvedčenia a verili, že konajú správne.

Netušili, čo ich čaká. My to už vieme. Poznáme osud Romanovovcov aj Ruska. Poznáme osud krásnej Alexandry, ktorá ako posledná nosila na hlave cársku korunu. Aká bola? Prečo ju mnohí považovali za chladnú nemeckú mrchu? Tí, čo to o nej tvrdili, sa ani nesnažili bližšie ju spoznať, dostať sa pod masku zdanlivého pokoja a meravosti, ktorými zakrývala svoju neistotu a plachosť. Ja som objavila ženu, ktorej citlivú dušu poznačila smrť najbližších. Ženu plnú lásky a obetavosti, omylnú, silne introvertnú a neistú, občas náladovú, nie však zákernú a už vôbec nie zlú. Pravda, obavy o život syna ju po čase zaslepili natoľko, že nevidela starosti bežných ľudí, alebo im nepripisovala veľkú vážnosť. Chybovala. Kto z nás nie? Lenže chyby panovníkov majú často veľké následky, ktoré už nikto nikdy nenapraví. Môžeme ich iba spoznať a pochopiť.

Prológ

Posledná cárovná Ruska Alexandra sa narodila 6. júna 1872 v Darmstadte ako hessenská princezná Viktória Alix Helena Louise Beatrice.

Bola krásnym dieťaťom, ktoré okolo seba rozsievalo radosť a šťastie až do chvíle smrti milovanej matky. V tých osudných dňoch sa stiahla do seba. V tvári sa jej usadil smutný výraz. Začala sa strániť ľudí, v spoločnosti bola rozpačitá a nervózna. Mnohým mimo rodiny pripadala upätá, nudná a nezaujímavá, hoci krásna.

Až na mladého muža, ktorý sa do nej na prvý pohľad bezhlavo zamiloval. Mikuláš (Nikolaj – Nicky), prvorodený syn mocného ruského cára, ktorého osud predurčil vládnuť, pričom on sa takej zodpovednosti desil a chcel sa jej vzdať. Avšak nebolo mu dopriate žiť pokojným životom obyčajného človeka. Bol to on, čo v očarujúcej Alix spoznal spriaznenú dušu, citlivú a milujúcu. Mladučká Alix konečne našla niekoho, kto popri jej vonkajšej kráse pochopil aj jej vnútro, skrývajúce dievčatko, túžiace po láske. A práve túto lásku si obaja dokázali uhájiť nielen pred prísnym ruským cárom, ale aj pred anglickou kráľovnou, ktorá priam neznášala všetko, čo zaváňalo Ruskom.

Utiahnutá Alix nikdy nesnívala o panovaní, aj keď jej v žilách kolovala kráľovská krv a schopnosti na to mala. Chcela iba žiť po boku milovaného muža a so všetkou láskou a obetavosťou sa starať o svoje krásne deti, z ktorých jedno zdedilo ťažkú smrteľnú chorobu. Po matke dostala do vienka umelecké nadanie, sklony k mysticizmu, migrény a ischiatické ťažkosti. Trpievala silnými bolesťami hlavy, často celé dni a týždne preležala takmer nehybná, ochromená utrpením, čo jej spôsobovali choré nohy. Napriek tomu sa nikdy nesťažovala.

Táto krehká žena v sebe skrývala veľkú silu a odhodlanie. Roky bojovala o právo milovať svojho vyvoleného. Vytrvalo prekonávala všetky prekážky, ktoré jej život staval do cesty, nevynímajúc ťažkú chorobu jediného syna. Po celý čas, do poslednej chvíle bola oporou svojmu mužovi a ochrankyňou svojich detí. Za každú cenu.

Darmstadt, jeseň – zima roku 1878

Moja izba bola odrazu taká prázdna! Smutná a bezútešná bez milovaných hračiek. Všetko mi spálili, keď som ležala v horúčkach. Chceli zabrániť šíreniu záškrtu, ktorý mi bránil dýchať, rozprávať aj jesť. A čo dosiahli? Nič. Tej hnusnej strašnej chorobe ušli iba mamička a Ella, ktorá bola už niekoľko mesiacov mimo nášho paláca. Otecko a ostatní súrodenci však ochoreli. Modlila som sa za ich uzdravenie, plná strachu. Veľmi, veľmi som sa bála, aby sa im niečo nestalo.

Stále ma držali v mojich komnatách, hoci som sa už uzdravovala. No, podľa mňa som bola zdravá úplne. Všetci však tvrdili, že musím ešte vydržať, aby som neochorela znova alebo nenakazila niekoho iného. Juj, taká hlúposť! Ale ja som tak chcela ísť von! Och, konečne môcť behať... Veď sa oblečiem tak teplo, ako mi len povedia, prosíkala som. Po dlhých dňoch, kedy som v horúčkach bojovala o každý nádych som CHCELA vdychovať čerstvý vzduch, ovoniavať jeho mrazivú čistotu. Znova cítiť vietor, naháňať sa, zatvoriť oči, roztiahnuť ruky a krútiť sa a smiať, krútiť sa a smiať... Srdce sa mi chvelo od nedočkavosti.

Mamička bola toho dňa akási smutná. Videla som, že plakala, mňa neoklamala. Vedela som, že ju vyčerpávali dni a noci, keď sa o nás starala, ale toto bolo čosi iné. Aj som sa pýtala, ale iba jej v bledej tvári slabo zasvietil úsmev, aby ma umlčala. Pohladila ma po vlasoch.

„Všetko je v poriadku, moja drahá Alix, netráp sa. Som len unavená.“ Nie, neverila som jej. Ale prečo by mamička klamala? Ona? Naša mamka nikdy neklame.

Chcela som za ňou vybehnúť, vychovávateľka ma však zachytila. „Kamže ste sa vychytili, výsosť?“

Škaredo som na ňu zazrela. „Nechaj ma, musím ísť zistiť, čo sa stalo!“

Ťažko si povzdychla a na okamih odvrátila tvár. Zvlhli jej oči? Tej prísnej osobe? No nepustila ma, práve naopak. Postavila sa medzi mňa a dvere, aby mi zabránila vyjsť. Toľká drzosť! Od zlosti som dupla, ale Orchie bola neoblomná. Až príliš jemne ma potisla späť k lôžku.

„Pokojne si znova ľahnite, slečna, nemôžem vás pustiť von.“

„Prečo mám ležať?!“ nechápala som. „Som už zdravá. Počuješ? ZDRAVÁ! A chcem ísť za mamičkou, ja musím!“

Orchie si čupla, akoby mi chcela lepšie vidieť do očí. Zarazilo ma, že sa nenahnevala. Jej tichá neha ma vyľakala viac ako zvyčajný krik. „No tak, Slniečko naše, poslúchnite, prosím.[1]“

Už som si bola istá, že sa muselo stať niečo hrozné.

„Tak mi to povedz ty!“ naliehala som.

Bola neoblomná a trvala na svojom. Pochytil ma strach, zopäla som ruky v prosbe. Zúrivosť bola preč, zato obavy a tušenie čohosi strašného narastali. „Prosím, Orchie, bojím sa, povedz, čo sa stalo?“

Zavrtela hlavou, ale teraz som slzy uvidela celkom zreteľne. „Nemôžem, nesmiem, dievčatko moje. Buďte poslušná a ľahnite si, nepridávajte trápenie vašim nešťastným rodičom.“

Zalapala som po dychu. Tak predsa! Čo, čo také hrozné sa stalo?! Roztriasla sa mi brada, nuž som stisla pery. „Priťažilo sa mojim súrodencom? Alebo oteckovi?“ Hlas som mala neprirodzene priškrtený.

Orchie zbledla a zažmurkala v snahe neuhnúť pohľadom. Vyschlo mi v krku. „Komu? Erniemu?“ takmer som v obavách šepkala. Dobre som počula, ako si pred niekoľkými dňami šuškali slúžky o mojom bratovi. Mysleli si, že spím, inak by určite mlčali. Opäť zavrtela hlavou.

„Netrápte ma, výsosť. Zakázali... Určite sa všetko dozviete, keď príde čas.“

Bola taká smutná, že som už nemala viac odvahu naliehať. Pomaly som sa došuchtala k lôžku a bez odvrávania sa naň posadila.

„Smiem si čítať?“ šepla som. S úsmevom prikývla, pohladiac ma po rozpustených vlasoch. Videla som, ako sa jej uľavilo, že už nedobiedzam. Kým odišla, chvíľu som zamračene hľadela na riadky, no písmenká som nevidela. Nedalo sa sústrediť, keď hlavou mi vírili myšlienky jedna horšia od druhej.

Sotva sa dvere za ňou zatvorili, odhodila som prikrývku a bosá pribehla k nim. Priložila som na ich lakované, ornamentmi zdobené drevo ucho. Zadržiavala som dych, aby som lepšie počula, či zachytím zvuk jej krokov. Nič. Opatrne som stlačila kľučku a vykukla na chodbu. Vydýchla som si. Nikde nikto. Iba v košieľke, nedbajúc na chlad, som rýchle precupotala k dverám oproti. Viedli do bratových komnát. Aj tam som najprv počúvala, no zdalo sa, že je sám. Už nedýchal tak ťažko ako pred pár dňami, iba občas zakašľal. Keď som potichu nakukla do izby, nadvihol sa prekvapene na lôžku. Stále bol strašne bledý.

„Alix! Čo tu robíš? Už aj bež naspäť, lebo znova ochorieš!“ mračil sa až strach.

Juj, vari ja môžem za to, že Viktória, naša najstaršia sestra, dostala záškrt a my ostatní sme postupne tiež ochoreli?!

„Nebuď hnusný, Ernie,“ zaškerila som sa na neho. Vždy to zabralo. Aj teraz sa mu tvár vyjasnila a grimasu mi vrátil.

Vošla som dnu, ale len na pár centimetrov od dverí, aby som mohla ubziknúť.

„Som rada, že ti je lepšie, braček. Bála som sa o teba.“ Iba prikývol a opäť sa na mňa usmial. Na pochudnutej tvári mu bolo vidno únavu.

„Bola tu mamička?“ opýtala som sa.

„Bola. Chodí každý deň. Vôbec si nechce oddýchnuť,“ zatváril sa trochu ustarane.

„A všimol si si?“

Nadvihol obočie, ale potom znova pritakal. „Všimol. Niečo sa muselo stať. Ty nevieš?“

Zavrtela som hlavou. „Pýtala som sa. Ani mamka, ani Orchie mi nechceli nič povedať. Bála som sa, že sa ti priťažilo. Alebo sestrám či oteckovi. Musela som prísť.“

O štyri roky starší Ernie sa na mňa znova usmial. Následník hessenského trónu[2], môj ochranca. Môj drahý braček. Jediný, čo mi zostal, keď Frittie[3] zomrel. Bola som vtedy maličká, nepamätám si ho. Škoda.

„Vráť sa k sebe, Slniečko. Ja všetko zistím a dám ti vedieť.“

„Sľubuješ?“ uisťovala som sa.

„Sľubujem,“ kývol vážne hlavou. Upokojila som sa. Erniemu som vždy verila. Predtým, než som za sebou zatvorila, poslala som mu vzdušný bozk. „Som rada, že sa uzdravuješ,“ šepla som ešte, zachytila dlaňou bozk, čo ku mne priletel na oplátku od jeho lôžka a pricapila si ho na líce.

Rýchlo ako myška som vbehla späť do svojich komnát a šuchla ľadové nohy pod teplú prikrývku. Oveľa spokojnejšia som zobrala do rúk knižku, napravila si vankúš a vrátila som sa k čítaniu. Aspoň som chcela, avšak písmenká sa mi opäť zamotávali, vôbec som sa nedokázala sústrediť. Neustále som musela myslieť na mamičku. Ernie mal pravdu – vôbec neoddychovala. Starala sa o nás všetkých, chodila od jedného k druhému a ošetrovala nás. Bola jednoducho taká. Pomáhala každému, kto to potreboval, či to boli chudobní alebo chorí. Počula som na vlastné uši, ako ju volajú „landesmutter – matka zeme“. Mala som iba šesť rokov, mamička ma však začala brávať do nemocníc, aby som vedela, čo treba robiť pri ošetrovaní pacientov.

Bola ako anjel dobroty, aj keď prísna a smutná. To kvôli Frittiemu – stále za ním žialila. Hoci som sa snažila rozpomenúť, či som ju niekedy videla oblečenú inak, než v čiernych šatách, nedarilo sa mi. Lenže dnes bola ešte smutnejšia než obvykle. Bola veľmi bledá a krásne modré oči jej nežiarili. Odrazu som si uvedomila, ako hrozne schudla a čím viac som o nej premýšľala, tým viac som sa bála. Knižku som dávno prestala vnímať, iba som sedela a nervózne si hrýzla pery. Už mi nestačilo Ernieho slovo, opäť sa ma zmocnil nepokoj. Skutočne sa spýta? A povie mu mamička pravdu? Nie, nie, zavrtela som hlavou, Ernie ma nesklame, on nie. Ach, počujem kroky! Nie Orchiene rázne a hrmotné, ale ľahučké, krátke. Mamička! Tuho som zažmúrila oči. Neviem prečo, ale vždy mám pocit, že tak lepšie počujem. Zrak oddychuje a všetku pozornosť sústredím na sluch. Geniálne, nie?

Mamkine drobné nohy kráčajú po koberci prostriedkom chodby. Ešte aj z jej chôdze je cítiť únavu. Ťažkú únavu. Keď zamierila k bratovým komnatám, už som nevydržala. Vyskočila som z postele a v mihu som prikladala ucho na dvere. Pritisla som sa k ich drevu celým telom, opäť som stisla viečka a zadržiavajúc dych som sa snažila zachytiť nejaký zvuk. Juj! Zlostne som dupla nohou. Nič! Ničovaté nič som nepočula! Nedalo sa vydržať, s akou silou ma zožierala zvedavosť, stisla som teda kľučku a opatrne vystrčila nos. Nikto nezakričal, ani ma nenapomenul, že nemám vychádzať. Pozrela som vpravo a potom poza dvere i vľavo. Iba mihotavé tiene sa hrali s plamienkami sviečok, inak bola chodba prázdna. To ticho bolo také nezvyčajné, až ma desilo. Narúšali ho len zvuky, vychádzajúce z Ernieho komnát. Tlmené a nezrozumiteľné. V mihu som bola pri jeho dverách a v nádeji, že sa konečne niečo dozviem, som na ne pritisla ucho. Bolo privčas na večernú návštevu, brat teda musel po mamičku poslať komorníka. Môj úžasný braček, za každú cenu chcel splniť sľub, čo mi dal, usmiala som sa. Znovu tie zvuky! Zbystrila som pozornosť a započúvala sa. Rozoznala som Ernieho hlas, slovám som však nerozumela. Akoby sa mamky dačo pýtal a ona odpovedala. Ticho, pomaly, iba pár slovami, ako keby nevládala hovoriť. Preboha, ona narieka! V tej chvíli som rozrazila dvere.

„Mamička, prečo plačete?!“ ani neviem ako, ocitla som sa uprostred bratovej izby. Bosá, nebosá, bolo mi to jedno. Zdúpnela som, keď som uvidela mamičkinu bledú, strhanú tvár, zmáčanú slzami a uplakaného Ernieho, sediaceho vedľa nej. „Ernie!“ zhíkla som zdesene, „aj ty?!“

Mama vyskočila a chytila sa za srdce. „Alix, dieťa, čo tu robíš?! Prečo si vyšla z izby?“ ešte aj teraz, plná smútku, sa bála o moje krehké zdravie. No ja som toho už mala dosť.

„Prečo?! Mamička moja drahá, nemôžem predsa zostať zavretá v komnate, keď vidím a počujem, ako plačete!“

Vrhla som sa jej do náručia, nedbajúc na zákazy. Hoci sa o mňa aj ostatných obetavo starala, nesmeli sme sa bozkávať, aby sa choroba nešírila ďalej. No teraz, teraz ma neodtisla, ba práve naopak, objala ma tak silno, ako už dlho nie. Stískala ma z celej sily a zasypávala bozkami. Hneď nato jednou rukou k sebe pritiahla aj Ernieho a oboch nás držala a do vlasov nám padali prúdy horúcich sĺz. Vzlyky ňou otriasali čoraz viac, už nevládala v sebe udržať bolesť, ktorá ju drvila.

„Mamka, mamička...“ sama som nevedela prečo, ale tiež som sa rozplakala, a tak sme sa všetci traja k sebe s plačom tisli.

Trvalo dlho, kým sa trochu upokojila. Ani potom však nevládala rozprávať, iba nezrozumiteľne čosi šepkala s očami pevne privretými, pričom jej spod mihalníc neustále stekali slané potôčiky. Až po chvíli som pochopila, čo hovorí. Tú strašnú vetu... „May, naša malá May[4]... už jej je dobre a je šťastná. Odišla za Frittiem.“

Zalapala som po dychu, vytrhla sa z mamkinho objatia a vypleštila na ňu oči.

„May...?“ vydýchla som. Nevládala som hovoriť hlasnejšie, lebo hrdlo sa mi stiahlo takmer ako počas choroby. Bála som sa, že sa zadusím slzami, čo ma okamžite nanovo zaplavili. Mamička iba prikývla, zúfalá a so srdcom na kusy. Chvela sa ako choré vtáča, tak sme ju znova s Erniem objali, aby nepadla.

Neviem, ako dlho sme sa k sebe túlili, keď nás napokon jemne odtlačila. Vstala, podvedome si dlaňami vyhladila sukňu a uprela na mňa svoje sivé, donedávna nádherne žiarivé oči. Vždy som potajme dúfala, že aj ja raz budem krásna ako ona.

„Vráť sa do postele, dieťa,“ povedala tíško, položiac mi na okamih ruku na hlavu. „Orchie za tebou onedlho príde, aby ťa pripravila na spánok.“

Už-už som chcela protestovať, ale ako som k nej zodvihla tvár a uvidela bolesť, vpísanú do nových vrások okolo úst, pokorne som sa otočila na odchod. Ešte naposledy ma objala, pobozkala, a potom ma jemne potisla k dverám.

Nasledujúce dni boli hrozné. May umrela... Všetci sme smútili, najviac však mamka. Jej sila sa kamsi vytratila. Energia, s ktorou všetko riadila a organizovala, vyprchala. Ocko tiež oplakával May, ale choroba ho tak oslabila, že nebol v týchto dňoch mamičke veľkou oporou.

***

Nikto z nás už nezomrel a začínali sme sa uzdravovať. Rodičia rozhodli, že všetky miestnosti, celý palác treba vydezinfikovať. Zlikvidovať posledné zvyšky nákazy. Museli sme sa teda na čas presťahovať do zámku. Rada som opúšťala komnaty, v ktorých ma choroba uväznila na dlhé týždne. Konečne trochu pohybu, štipka rozruchu a čerstvý vzduch!

Zababušená v kožušinách som sedela v koči, nos prilepený na okienku dverí.

„No tak, výsosť, seďte pokojne,“ napomenula ma Orchie, keď som nechtiac štuchla do staršej sestry Ireny.

„Iba chcem vidieť na palác,“ zvraštila som obočie.

Nespokojne pokrútila hlavou. „Ale veď onedlho budete späť. Odchádzame iba na niekoľko dní.“

„Ja viem,“ povzdychla som si a ďalej som nespúšťala oči zo vzďaľujúceho sa paláca. „Lenže už to nebude rovnaké. Všetko je preč.“

„Akože – všetko?“

„No... naše veci, moje hračky... a May.“

„Ach...“ nadýchla sa. Viac nepovedala, iba pozrela utrápene na moje sestry a nechala ma na pokoji.

Nešli sme dlho, keď koč našich rodičov nečakane zastal. Videla som, ako sa Ernie, ktorý sa viezol s nimi, vyklonil von. Bol rozrušený a zreteľne som počula, že volá o pomoc. Orchie neváhala, rozrazila dvere, s vyľakaným výrazom v tvári vyskočila z koča a rozbehla sa spolu s ešte niekoľkými k nim. Žalúdok mi zovrel strach. Odhodila som kožušinu, že pobežím za ňou, no Irena s Viktóriou ma zachytili.

„Pusť!“ vytrhla som si zápästie z Vikiných prstov a hnaná úzkosťou som sa vychytila preč. Sestry za mnou volali, no nepočúvala som ich. Okamžite sa rozbehli za mnou. Skôr, než ma zastavili, som cez otvorené dvere koča uvidela otecka, ako v náručí drží nevládne mamkino telo. Tvár mala bielu, oči zatvorené a ruky jej bezmocne padali na dlážku koča. Pripomenula mi Amy, malú handrovú bábiku, ktorú mi vzali a spálili, len čo som ochorela. Ktosi začal hystericky vrieskať. Všetci sa obzreli za tým desivým zvukom, iba ja som stála a hľadela do vyľakaných otcových očí. Prečo, prečo každý na mňa tak hľadí?! Viktória ku mne dobehla a schytila ma do náručia v snahe odtiahnuť ma od koča. Metala som sa a kričala ďalej. Uvedomila som si, že to ja tak jačím. Bála som sa, tak strašne som sa bála. Nech sa pohne, nech znova otvorí oči!

„Karol, odveďte princezné späť do koča a odvezte ich do zámku! Okamžite!“ zvolal otec na nášho kočiša.

„Nie! Daj mi pokoj, ja nikam nejdem!“ vytrhla som sa Viktórii, no vtom sa mi do cesty postavil Ernie.

„Alix, prestaň vystrájať a počúvni.“

Oči mal rozšírené rovnakým strachom ako ja, ale hlas aj tvár mal pokojné. Zastala som. Vtedy sa spoza jeho chrbta ozval ocko.

„Dcérka, musíme čo najrýchlejšie odviezť mamičku do zámku. Pozri, už sa preberá, bola to iba slabosť. Tak nezdržuj a poslúchni. Synak, choď so sestrami. Orchie zostane s nami, aby pomohla vašej matke.“

Klamal... Nenávidím ho! Nenávidím všetkých, hlavne však seba. Keby som ju vtedy neobjímala... Keby som ju nebozkávala... A ona bola taká slabá, taká vyčerpaná. Celé týždne bojovala za nás, no keď prišla o maličkú May, nemala síl biť sa ešte aj za seba. Choroba sa jej zmocnila, keď nás ostatných zachránila svojou láskou a nekonečnou obetavosťou. Smrť našej sestričky ju zlomila, obrala o posledné zvyšky energie.

Otecko zvolal všetkých lekárov, ktorí by jej mohli pomôcť. NEPOMOHLI!!!! Márne, márne boli ich snahy. Ani osobný lekár babičky Viktórie nič nezmohol.

Strácala sa, drobná a útla v hodvábnych perinách, bielych ako jej pochudnuté líca. Kričala som za dverami, kopala som do nich, aby ma vpustili. Mohla som iba nakuknúť, ani Ernie, Viktória, Irena a Ella nesmeli za ňou.

Až do ONOHO dňa. Len vtedy nás pustili dnu.

Otecko, zúfalý z beznádeje, povolil nám, deťom, ale aj služobníctvu, obstúpiť mamičkinu posteľ. Modlili sme sa za jej uzdravenie. Aj Orchie sa vrhla pri lôžku na kolená a nariekala s rukami zopnutými v modlitbách. Všade po stenách viseli portréty mamkiných bratov a sestier, akoby ju tiež chceli strážiť. Striaslo ma, keď som pozrela na okno, z ktorého vypadol Frittie a vykrvácal. Bolo farebné a stálo tam: „Nechajte maličkých prichádzať ku mne, lebo im patrí kráľovstvo nebeské.“ Chcela som zakričať, že mamička tu má ešte nás, my ju potrebujeme! May a Frittie sú šťastní v kráľovstve nebeskom, no my, my žijeme a Boh nám nesmie vziať aj ju! Ernie stál po mojom boku a ja som sa modlila najlepšie, ako som vedela. Prosila som Ho, aby nám ju nechal. Sľubovala som, že budem poslušná a určite nebudem hnevať Orchie, ani starého komorníka, ani otecka, babičku, nikoho.

Videla som, ako mamka ťažko dýcha, aké hrozné utrpenie jej choroba spôsobuje a bála som sa. Tak veľmi. Snažila sa, viem to. Kvôli nám. Ó, ako len chcela žiť! Aspoň spočiatku určite.

Kým nezoslabla natoľko, že vítala smrť ako vyslobodenie.

O pár dní budú Vianoce... Vianoce? Ktože by sa o to teraz zaujímal. Dnes, 14. decembra naša drahá mamička odišla. Nie, nemôžem vysloviť to slovo... Nepoviem, že .... zomrela..., to sa nedá povedať nahlas. Iba odišla. Za Frittiem, za May, za svojím ockom, ktorého veľmi milovala. Ako to povedala, keď zomrela May? Už je šťastná. Áno, tak to bolo. Aj mamička je teraz možno šťastná. Vraj sa usmievala, keď naposledy zodvihla ruku a natiahla sa za tými, s ktorými sa už chystala zvítať.

Zato ja nikdy viac šťastná nebudem...

Nemohla som prestať plakať, tá bolesť bola neznesiteľná. Ako môže srdce takto bolieť, a človek pritom stále žije?! Slzy mi neustále zahmlievali zrak, ani som sa ich nesnažila zotierať z líc.

Studené sklo okna mi chladilo čelo. Len takto som sa mohla rozlúčiť s drahou mamičkou, lebo na pohreb nikoho z nás nepustili. Všetci moji súrodenci pozerali z okien na nádvorie, odkiaľ smútoční hostia odprevádzali rakvu. Mizla mi z dohľadu a mne trhalo srdce. NIE! EŠTE NECHOĎ!, kričala som a udierala do skla. Nikto ma nepočul, nikto mi ju už nevrátil späť. Ach, tak veľmi som túžila ešte raz sa schúliť v jej náručí, vidieť úsmev na tvári a počuť ju spievať mi uspávanku. Ešte aspoň raz... naposledy...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

Darmstadt, jeseň – zima roku 1878