Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Danko a Janko

Terézia Vansová

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Zuzana Došeková, Viera Studeničová, Katarína Mrázková, Katarína Diková Strýčková, Peter Krško, Jozef Rácz, Pavol Tóth, Bohumil Kosa, Tomáš Micega

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0294-4

Pôvodná publikácia

Terézia Vansová. Pani Georgiadesová na cestách. TATRAN. Bratislava 1977. 381 s. Július Noge zostavil a napísal edičnú poznámku. Daniel Šulc rediguje. Alica Wursterová, zodpovedná redaktorka. Eva Mrukviová, technická redaktorka.

Naša dedina

Príhody dedinských chlapcov

Naša dedina, od nepamäti Pílou pomenovaná, nevyznamenáva sa krásou, ani len pôvabom okolia, ale ani svojou polohou.

Leží stiesnená medzi dvoma vrchmi: na východ rozložené vysoké Trstie so svojou predhorou Čelom, na západ strmá Ostrá s úbočou Holubovom a inými stranami. Hlbokou dolinou tečie rieka Rimava.

Celá dolina, od Tisovca po Hačavu úzka a tesná, od Hnúšte širšia a úrodná, až po Rimavskú Sobotu menuje sa Rimavskou dolinou.

Úrodná je všade, len chotár našej dediny je neúrodný, skalnatý — a jarnými vodami, letnými búrkami krížom-krážom zjarčený, výmoľami rozrytý…

Naša dedina má meno od píly, ktorá stála tam, kde je teraz nižný „rad“, už od viac storočí. Píla bola majetkom tisovských pánov.

Mala vždy čo píliť, lebo Trstie bolo od vrchu, kde je šíra pláň, až k samej Rimave pokryté hustou prahorou s jedľami a smrekmi, akých teraz nevídať. Brvná, ktoré sa použili na stavbu kostola, a ešte aj dnes vzdorujú storočiam, svojím objemom vzbudzovali obdiv. A tie pochodili z úpätia Trstia.

Celé okolie našej dedinky ukazuje, že ľud, ktorý tu žije, musí sa boriť o každú piaď pôdy s drsnou prírodou, so živelnými pohromami a s neprajnými pomerami.

Úbohý je, vlastne bol donedávna, tento ľud.

Ťažký bol jeho život, mnoho práce, málo úžitku, veľa starostí, málo potešenia.

Okolie dediny nemá príťažlivú krásu, ani len takú nie, čo sa menuje divá krása. Aspoň cudzinec nenachodí v roztrhaných stráňach, skalnatých úbočiach nič pútavého.

Sama dedina je chudobná. Krátko po revolúcii (1848) spolovice vyhorela. Druhá polovica ľahla popolom r. 1895. Robí dojem chudoby a úpadku… Ale kto sa tu narodil, kto žil tu svoju mladosť, zamiloval si túto úbohú hrudu zeme, toto chudobné hniezdo, ako si ju vrele zamilovali tí dvaja, o ktorých je v tejto knihe reč: Danko a Janko.

Milovali svoju rodnú dedinku sprvu nevedome, neskôr rojčivo, vrúcne a naostatok s istým žiaľom a veľkou, neskrotnou túžbou v srdci, keď sa veľké more a veľká časť pevniny položili medzi tento kútik zeme a medzi Dankovo vrelé srdce. Srdce, ktoré tak vrúcne milovalo zúbožený slovenský ľud, nemohlo spočinúť v rodnej zemi, ale tam v diaľnej Amerike.

Danko a Janko skutočne žili životom, aký je tu opísaný. Ich celý život je zaujímavá kniha, z ktorej podávame len ako úryvok časť chlapčenského veku, tak asi od deviateho do jedenásteho roku. A to bolo koncom päťdesiatych rokov predošlého storočia.

Danko bol synom evanjelického farára Imricha Laučeka na Píle. Píľanská fara mala povesť, že je bohatá. Mala dežmu a boli roky, keď veľká murovaná stodola (kolešňa) bola nabitá zbožím a mlátilo sa v nej od Michala do Jozefa.

Podľa toho farára pokladali za boháča. Vtedy sa ešte hovorilo: „penäze u knäze“.

A tak Danko bol synkom panskej rodiny.

Janko bol najmladší zo siedmich detí učiteľa Juraja Vansu. Učitelia vtedy mali meno „rechtor“. Väčšina starých rechtorov boli ľudia „akademicky“ vzdelaní, ako sa dnes povie. Napríklad náš Juraj Vansa vedel dokonale hovoriť a písať v štyroch rečiach; jeho latinčina bola klasická a s pánom farárom, ktorý mu bol aj kmotrom, besedovali po latinsky.

Ale učenosť ho neuchránila pred hmotnou biedou. V tom čase celý plat píľanského evanjelického učiteľa bol „všeho všudy“ ročne asi 360 zlatých. A to najviac v prírodninách.

Do tohto dôchodku patrila i kantácia a menovite blažejácia a gregoriácia, o ktorých hneď na začiatku rozpráva naša kniha. Tieto ustanovizne boli prastaré pozostatky zriadenia školských vecí, najmä platov učiteľa a kantora. Veď len zbory samé udržovali si týchto úradníkov. Možno za dávnych čias aj ľud viac udeľoval; neskoršie sa to zvrhlo a konečne tieto dôchodky nahradili sa iným spôsobom.

Mnohí už nepoznajú ani mendíkov. A to je jedna z tých milých, často dojemných, často komických figúr v živote evanjelických slovenských cirkví, Nemci ich nemajú, tam majú zvonárov, ktorí odbavujú funkcie mendíčkov. V Tisovci mali mendíčkov až deviatich, na Píle bol len jeden a obyčajne spával v škole. Platila ho cirkev, vlastne z toho, čo si vyspieval, čo dostal do „pušky“. Stravovala ho dedina z dom’ do domu. Večer sa šiel pripovedať, kde mal ráno prísť na raňajky (a na obed a na večeru). Jeho povinnosti boli: zvonenie, okrem večer o desiatej a ráno o štvrtej (toto odbavil obecný vartáš a hrobár). Potom: nosenie úradných listov, takrečených kúrensov, do najbližších cirkví, ťahanie mechov pri organe a spievanie (i na pohreboch) a okrem toho iné drobnejšie práce. A, rozumie sa, vysluhoval aj v škole, keď bolo treba niečo doniesť, do pece zakúriť a konať iné drobné práce.

Naši mladí hrdinovia vo svojich rozhovoroch častejšie užívali výrazy svojráznej krajomluvy, ako aj istej len deťom vlastnej reči, ktorá by sa mohla pomenovať „hantýrkou“ dedinskej mládeže. Výrazy ako: „mingať“ (nohami), „boľongá sa“ (zlomená noha), „galanši“ (zvon), akoby zajačal (ten zvuk je neprirodzený, temer žalostný, ale zasa celkom iný, ako keď „bijú na zvon“, t.j. na poplach). Taktiež v našej dedine nepovedia susedovie, ale susedove, Galove, Martinove. Janka zvali chlapci: Janík školove, Danka: Daňo farove. Slovíčko „an“ značí asi: hľa — tu. V Ratkovej povedia „an tu leží“. „Koj“ — keď, „kotor“ — ktorý sú pozostatky rusizmov, lebo na vŕškoch bývali Rusi.

1. Škola

Krutá zima držala ešte v ľadových okovách spútanú, odpočívajúcu prírodu. V jasných februárových nociach zvíjala ešte svojím žezlom, ukovaným z mrazu, postriebreným inovaťou. Ale za dňa už vystupovalo víťazné slniečko vždy vyššie a vyššie na čistom obzore a krok za krokom odbíjalo krutú kráľovnú zimy ďalej na sever. A čo deň, to nový úspech, nové víťazstvo svetla nad tmou, slnca nad zimou, nový prebúdzajúci sa život. Po stromoch, hľa, ešte inovať, ale stará broskyňa v záhrade pod stenou učiteľského príbytku už prejavuje prúdenie nového života v bujných, tuhých pukoch. A cez poludnie zlietne na ňu vtáča a zašteboce, akoby naschvál, do obloka: „Tite, tite, nepradite.“ To znamená toľko, aby ženy odložili praslice a vretená a vyťahovali spoza krokiev krosná.

V našej dedine pre vysoké hory neskoro vychodí slniečko a skoro zapadá. Ale keď ráno zasvieti do malých oblôčkov, každé srdce sa mu poteší a čo nábožnejší vzdychne si vďačne raňajšiu pieseň: Již vidím s plesaním, zlatým plápoláním… jak slunce vzchodí… Temná noc pak hyne, měsíček se kryje, deň blesk rozvodí…

Aj v to jasné februárové ráno, na deň svätého Blažeja tak milo zasvietilo to krásne svetlo do oblokov školského príbytku. Vniklo hneď troma oblôčkami, z ktorých boli už lacné, kartúnové záclonky poodťahované, lojová sviečka už zahasená. A ako slniečko vyhuplo spoza Vlčej paseky, tak plným prúdom vnikali jeho lúče do izby. Chudobná to bola izba, ako vôbec izby dedinských rechtorov za onoho času.

Izba bola rozdelená doskovou stenou na dva nerovné priestory. Nad doskovou stenou bola priečna hrada, takzvaná „meškerenda“. Slúžila obyčajne za podporu povaly (stropu), ale i za príhodné miesto, kde sa pri stavbe vniesol letopočet. V gazdovských domkoch slúžila aj za skrýšu rozličných písomností, kníh, ba ta si gazdinky odkladali i brdá a aj staré sadlo, aby bolo poruke, keď treba — na osoh.

Prvá izba, do ktorej sa vchodilo rovno z pitvora, bola priestranná a jasná. Do nej svietilo slniečko od rána do večera, lebo mala dva obloky na východ a dva na juh. A to svetlo, okrem toho príkladný poriadok a čistota boli jediná nádhera tohto domu. V tomto ovzduší počestnej chudoby cítil sa každý dobre, tak domáci ako hosť, tak pán ako sedliak.

Druhá izbička mala dva obloky, jeden práve vedľa spomínanej broskyne, ktorá vlastne rodila moruľky (marhule), na východ, druhý ku kostolu, na sever. Prvá izba slúžila viac za obývaciu, druhá za spálňu celej rodiny.

Hneď od dvier z chodby (tam sa povie aj „piklet“) naľavo zaujímala čestné miesto veľká zelená pec. Zakurovala sa zvonku a pohltila množstvo polien dreva, kým sa rozohriala, ale keď bola vykúrená, udržiavala príjemné teplo cez celý deň. Okolo nej pohodlná lavička zvala na posedenie. Medzi pecou a dvermi na boku bol kozúbok, takzvaný „košok“. V dlhých zimných večeroch osvetľoval izbu, keď susedky a kmotričky prišli na priadky. I bolo tu príjemne, útulno všetkým, nielen „inteligencia“, ale aj menší a nižší sa tu pobavili milo v duchu lásky a pokoja.

Ďalej od pece naľavo v doskovej stene boli dvere vedúce do „chyžky“ a pri dverách smerom k obloku veľká kasňa na riad. Teraz povedia na to kredenc, predtým to menovali „pohársék“. Rovnako cudzie oba názvy, ako aj dávno z módy vyšlé almárie. Táto kasňa niesla na sebe stopy empírového slohu a tak to bol už vtedy dosť ctihodný kus náradia. Medzi oblokmi stála iná s priehradkami. Vrch tejto kasne bol pokrytý vyšívaným prikrývadlom a na ňom poukladané ozdobnejšie kusy riadu a predmety na pamiatku.

V rohu stála pohovka alebo diván, tvrdý ako kameň, ale predsa to bol predmet, požívajúci veľkú úctu zo strany cirkevníkov. Veď lavičky, stôl, posteľ, ba i kasne mali aj inde v dedine, ale diván len na fare a v škole. A na tento diván nesadol si hocikto, len ak niektorý pán kmotor z dediny alebo pán richtár a kurátor, ale najviac tu sedával pán farár, keď si prišiel posedieť a pobesedovať do školy.

On, ako duchovný kmotor, cítil sa tu ako doma a oprúc sa do kúta pohovky, fajčil si z obľúbenej štiavničianky s dlhým pipasárom voňavý štítnický tabak, ktorým ponúkol aj pána kmotra a často aj iných. Zavše rozprával, čo sa vo svete deje, čo nového počul v Tisovci u Daxnerov a v papierni, ale častejšie zdriemol, lebo noci mával plané, a fajočka mu vypadla k nohám.

Dôležitý predmet vystrojenia tejto izby tvoril klavír. Stál medzi oblokmi vedúcimi na juh. Bol to vzácny kus, aké teraz len v múzeách ukazujú. Na takom hrával iste sám Mozart, aj to keď bol malý. Na ňom hrávala kedysi „pani důstojná“, manželka superintendenta Jozeffyho, ktorý býval v Tisovci. Po smrti týchto znamenitých ľudí dostal sa prostredníctvom pána farára za malú cenu do vlastníctva Juraja Vansu a odvtedy tu obveseľuje mladých i starých. Učiteľ bol hudobne nadaný človek, ako aj jeho deti, najmä najstarší syn Ľudovít.

Na vrchu klavíra ležalo niekoľko kníh a zošitov potrebných každý deň, kdežto na jeho vrstovníku, nie tak dobre zachovanom, bola naukladaná hodná hŕba kníh. Spomínaný vrstovník, alias „klavírčok“, stál v bočnej izbičke pri doskovej stene a bol ho kúpil učiteľ na licitácii za niekoľko grošov preto, aby ho ešte „zreparoval“ a predal. Ale v obchodoch vôbec a najmä v obchodoch podobného druhu náš Juraj nebol šťastný. Ukázalo sa, že na „klavírčok“ vynaložené groše, umenie a práca boli daromné. Len ak struny by sa hodili na druhý. A tak stál tu smutný, vyslúžený invalid na „umelej“ drevenej nohe. Lebo na jeho vrchnáku nakopené knihy div že nezborili jeho subtílnu sústavu. Keby bol mal dušu, bol by sa potešil, že knihy, čo ho tak ťažili, neboli bez ceny. Boli tu vzácne staré knihy i klasikovia, ale na kraji kdesi našiel sa aj niektorý kalendár a Linkin egyptský snár.

V prednej izbe za dvermi stála ešte posteľ a nad ňou, hneď za dvermi, hodiny s ťažkými pondusmi, zavesenými na dosť hrubých povrázkoch. I tie boli staré už aj preto, lebo všetky i najdrobnejšie kolieska a súčiastky boli ručná, kovaná práca. A zvonček mal milý ľubozvučný hlas. Pre tento zvuk ich majiteľ miloval, lebo treba podotknúť, že učiteľ Vansa mal jemný sluch a bol výborný organista. Preto si hodiny sám čistil, naprával, naťahoval, až potom, keď stroj jeho života zastal, zastali aj hodiny a viacej nikto ich nevedel napraviť.

Naprostred izby stál stôl z orechového dreva; okolo neho poukladané stoličky. Pri stole nad knihou a menšími zošitmi sedel sám učiteľ Juraj Vansa, hlavu majúc opretú o ruku. Bol pohrúžený do ťažkých myšlienok. Sedel tak hodnú chvíľu nepohnute. Bol sám. Jeho manželka, vstávajúc veľmi včas, oddala mu raňajky a teraz tam von obstaráva malú domácnosť. Zo siedmich detí je doma práve len najmladší, náš Janko.

I on už vybehol z izby.

Na jednom konci stola, na malom obrúsku, stáli zvyšky skromných raňajok, hrnček z muránskeho porcelánu, v ňom zostalo trošku kávy, potom sklenená cukornička s kúskami cukru a na tanieriku kúsky žiareného chleba. Vzduch izby bol teplý, presýtený vôňou chleba a kávy s prídavkom cigórie. O ventiláciu sa staral kozúbok a zle priliehajúce obloky, na ktorých nočné mrazy vyčarúvali biele kvety čudesných foriem.

Na kozúbku svietilo ešte niekoľko žeravých uhlíkov a na kraji kúsok odkrojenej kôrky svedčil, že chlebík sa tu žiaril a aj káva varila. Zavše, keď si naši dovolili niečo „prilepšenia“, pomastili si chlebík husacou masťou a melinkou cesnaku, ale to bola zriedkavá lahôdka.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Naša dedina