Cass Green

IN A COTTAGE IN A WOOD

Copyright © 2017 by Caroline Green

Originally published in the English language

by HarperCollins Publishers Ltd. under

the title In a Cottage in a Wood.

Translation © 2018 by Matúš Kyčina

Poetry translation © Jana Kantorová-Báliková

Jacket layout design © HarperCollinsPublishers Ltd 2017

Jacket photographs © Mark Owen/Trevillion Images

(main image): Shutterstock.com (trees)

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6075-7

Všetkým sirotám, ktoré som poznala, ale aj tým, ktoré som nikdy nestretla.

1

Neve hľadí na nikotínovožltý strop a uvažuje o dlhej ceste do vlastnej postele. Alebo aspoň na gauč v sestrinom byte.

Už dlhšie má strašnú chuť na vychladenú diétnu kolu a paracetamol. Začína ju bolieť hlava, nespala. Potrebuje sa vycikať. Hneď.

Zažmúri na malé, protivne blikajúce cestovné hodiny na nočnom stolíku – sú tri hodiny ráno. Prišli sem okolo druhej. Sex zabral pätnásť minút, prinajlepšom. Možno si predsa len trochu pospala.

Akosalenvolá vzdychne a potichu si prdne v spánku.

Kristepane.

Tvrdil, že má vlastnú softvérovú spoločnosť a do Londýna pricestoval na konferenciu. Neznelo to ktovieako presvedčivo. Kto by už len organizoval konferenciu niekoľko dní pred Vianocami? Navyše povedal pacifický namiesto špecifický a párkrát sa natvrdlo usmial pri jej sarkastických poznámkach. Tento bol na vlastnú firmu príliš sprostý.

Pomaličky sa začne dvíhať z postele, jednu nohu spustí na pichľavý vychodený koberec. Na dotyk pôsobí zamasteným a zrnitým dojmom. Strasie ju, zatne prsty na nohách a na podlahe zbadá spľasnutý kondóm.

Vo vzduchu sa vznáša pach rozpáleného radiátora – dá sa naň dočiahnuť z postele –, ktorý má spodok pokrytý plesňou.

Zvonka vyzeral hotel – veľkolepo nazvaný Intercontinental Londýn – celkom dobre: svetlomodrá fasáda s bielymi plátennými strieškami, trvalky v kvetináčoch, obloky ozdobené žiarovkami.

Odjakživa mala slabosť na svetielka v oknách.

Zato izba s rozheganým stolom a miniatúrnou kanvicou nápadne pripomína ten typ zariadenia, kam obchodní cestujúci chodievajú spáchať samovraždu. Stredom miestnosti sa vinie biely kábel predlžovačky, len o ňu nezakopnúť cestou do kúpeľne. Tapety so vzorom, aký frčal ešte v sedemdesiatych rokoch, sú na niektorých miestach pofŕkané hrudkovitou emulziou žltavej farby.

Na stoličke vedľa stola je vyložený otvorený kufor (Akosalenvolá… Greg? Gary? Tak nejako.) na kolieskach. Malátne z neho visí jeden rukáv ľahkého svetra. Predstavuje si, ako sa ráno chystá a vyberá si košeľu, v ktorej by mal najväčšiu šancu skórovať. Nuž, podarilo sa.

Znechutenie v nej stúpa ako horúci prameň. Nejako sa jej podarilo preskočiť fázu tupej ľahostajnosti a prešla rovno k opici a pocitu viny. Zrazu ju vydesí predstava, že by sa mohol prebrať a zavolať ju k sebe do postele. Alebo – čo by bolo ešte horšie – by sa pokúsil konverzovať.

Spočiatku to vyzeralo ako dobrý nápad.

Oslava s kolegami z práce – večera v biednej talianskej reštaurácii a po nej popíjanie v bare neďaleko Waterloo – sa skončila priskoro, všetci sa vyhovárali na deti a nočné spoje, prípadne siahli po obľúbenom mám dosť… ty nie?; na jej vkus to boli napospol prinajmenšom samé ľahké váhy. Nie, ona očividne nemala dosť.

Jej zvyčajná spojka a najlepšia kamarátka Miri bola príliš tehotná, aby sa zdržala dlhšie ako do ôsmej, a Neve si zase raz musela zahryznúť do jazyka, aby nepúšťala zlomyseľné poznámky o tom, ako si kedysi vedeli užiť. Navyše hrozilo, že Miri sa čoskoro presťahuje na druhú stranu zemegule. Isté bolo, že už nikdy to nebude ako predtým. Pri pohľade na Miri, ako sa odhodláva a neisto vstupuje do novej životnej fázy, sa jej zmocňoval neznesiteľný smútok.

Keď ju oslovil ktosi prijateľný a ponúkol sa, že vezme ďalšiu fľašu merlotu, nedokázala odmietnuť. Bola už liznutá a nemala kontaktné šošovky, takže v istom zmysle každý chlap vyzeral dobre. Navyše bol Ír, čo malo príchuť exotiky.

Ako keby počula Lou: Preboha, máš tridsať rokov, Neve. Ústa by zošpúlila do mačacieho zadku, ako to robieva, keď sa rozpráva so svojou jedinou sestrou.

Cíti sa mizerne, opatrne vstane z postele a v oblečení porozhadzovanom na podlahe začne hľadať nohavičky. Konečne zbadá nešťastnú osmičku – sú presne tam, kde ich zo seba zhodila.

Vtedy už váhala, či nerobí chybu. Bozkávanie – začali s ním, len čo vytiahli päty z baru – nesľubovalo žiadny veľký zážitok. Jazyk mal ako slimák na steroidoch, ďobal jej do úst, ako keby v nich niečo hľadal.

Šmátra po podprsenke a vzápätí, len čo ju má na sebe, vezme zlatý hodvábny top, ktorý si kúpila špeciálne na túto noc. Pôvodne z neho bola nadšená, keďže zlacnel na polovicu, no neskôr pri nosení zistila, že pod pazuchami sa na ňom robia fľaky. Navyše ho ešte predtým obliala červeným vínom. Zvraští nos a top si prevlečie cez hlavu.

„Odchádzaš?“

Takmer vyskočí. Otočí sa, akosalenvolá leží na pokrkvanej posteli, opiera sa o bledé svalnaté paže.

„No, vieš… už musím ísť.“ Usmeje sa, ako keby si dali iba nezáväznú kávu, a nie upotenú, opitú trtkačku. „Ešte si…“ ukáže na dvere do kúpeľne a vzápätí sa v nich stratí, iba čo za sebou zavrie, keď ciká.

Narýchlo si opláchne ruky a radšej nepozrie do zrkadla, pretože by sa cítila ešte horšie. Zrejme je však rýchlejšia, ako si myslí, pretože keď sa o minútku vráti do izby, akosalenvolá sa nakláňa z postele a kontroluje vrecká na nohaviciach pohodených vedľa.

Prestane, zdvihne hlavu a rozpačito mykne plecom.

Pravda bolí. „Kurva, čo si si myslel?“ opýta sa. „Že som ti vzala poondiatu peňaženku?“

Na taký ostrý tón ju príliš bolí hlava. Ale je to furt lepšie, ako po ňom hodiť cestovnú kanvicu, čo by inak hrozilo.

„Nepoznáme sa, tak čo?“ odvrkne a vzdorovito zdvihne bradu.

„Nepoznáme, máš pravdu,“ zasyčí, vezme kabelku a prehodí si cez plecia kabát. Zrazu ju premkne pocit, že každý úkon trvá akosi dlho.

Spraví niekoľko krokov k dverám.

„Mimochodom, v posteli stojíš za hovno,“ povie a otvorí.

„Šťastné a veselé, kretén.“

Najradšej by tresla dverami, no nanešťastie sú to jedny z tých, čo majú bezpečnostné pánty, pomaličky sa vracajú na miesto a zavrú sa s tichým povzdychom.

Na poslednú chvíľu cez ne prekĺzne rozhorčené krava. Konečne stojí na ulici, kabát s falošnou kožušinou si pozapína až po krk. Stále to nepredýchala. Chvíľu zvažuje, že sa vráti a ešte raz mu to vytmaví.

Namiesto toho však odchádza; topánky na vysokom podpätku klopkajú na chodníku, lesklom po nedávnej prehánke. Má čo robiť, aby sa nezačala ľutovať. Niekoľkokrát zažmurká, pokúša sa sústrediť, ktorým smerom pokračovať.

Neve má mizerný orientačný zmysel. Niekoľkí bývalí, a aj Lou svojho času, vyhlásili, že to azda ani nie je možné, vraj sa určite stráca a blúdi úmyselne. Ako keby človeku robilo dobre, keď sa ho zmocňuje strach, lebo nevie, kadiaľ ísť.

Na konci ulice zastane a rozmýšľa, kde zabočiť.

Na opačnej strane je akási fabrika, okolo ktorej stopercentne šli. Vyberie sa tým smerom a v duchu sa modlí, aby sa vynorila niekde v okolí Waterloo. Ak by sa jej podarilo prejsť cez rieku k Viktóriinmu nábrežiu, možno chytí nočný spoj.

Topánky jej odierajú päty, zuby drkocú v krutej zime. Akosalenvolá si pestuje módnu bradu, na krku ju ňou doškriabal ako strúhadlom na syr. Ošetrí si to krémom, inak bude vyzerať, že sa spálila. Lou si to zaručene všimne.

Cíti sa znova na sedemnásť, ibaže nesprávnym spôsobom. Zabočí a pomaličky začína cítiť zvyčajné obavy, že zase raz ide presne opačným smerom, ako zamýšľala. Rozhodne sa však pokračovať a zanedlho sa ocitne na sľubne vyzerajúcej hlavnej ceste. Po oboch stranách sa vypínajú vysoké tehlové budovy, zasklené vstupné dvere bez života, bicykle na prenájom odpočívajú v dlhom rade ako unavená črieda. O chvíľu zbadá charakteristickú sklenenú kupolu budovy IMAX pri Waterloo, vydýchne úľavou a pred ústami sa jej v chladnom nočnom vzduchu spraví kučera pary.

Vďakabohu za tých niekoľko ďalších ľudí, či už sú to vyblýskaní navrátilci z večierkov, čo sa smejú a ziapu na celú ulicu, alebo neviditeľná armáda londýnskych robotníkov, ktorí sa so sklonenou hlavou a v lacných praktických bundách presúvajú z jednej práce do druhej.

Neve sa nebojí chodiť sama nočnými londýnskymi ulicami – rodičia by neboli nadšení –, ale teraz… zostala iba Lou a tá hádam už spí. Obeťou zločinu sa stala len raz, keď jej v podniku ukradli z kabelky mobil. Zlodej si však zrejme povedal, že taký starý krám nestojí za to, lebo neskôr ho vyhadzovač našiel v kaluži piva.

Pridá do kroku, ktovie, či sa Miri zajtra na tom zasmeje, alebo ju počastuje tým novým pohľadom, cez ktorý trošičku presvitá sklamanie.

Potrebuje si spomenúť, odkiaľ chodia autobusy do Kentish Townu. Vtom sa s nepríjemným pocitom v žalúdku rozpamätá, že ráno vybrala kľúče z kabelky, pretože sa jej v prednom vrecku vylialo pero. Má ich pred očami, zostali položené na veľkom kuchynskom stole. Rýchlo prehmatá vnútro kabelky, no už podľa dotyku vie, že tam nie sú. Zavrie oči a potichu zašomre: „Doriti, doriti, doriti.“

Lou si na nej zgustne. Zobudí celý dom.

Doslova počuje, ako s trpiteľskou tvárou prednáša: „Začni žiť ako človek.“

Neve žije so svojou sestrou, švagrom a ich dvoma deťmi, odkedy sa pred šiestimi týždňami rozišla s Danielom. Zdá sa to omnoho dlhšie.

Keby sa mohla vyspať v robote pod stolom, s radosťou by to spravila, lenže tak či onak potrebuje kľúč. A vonku je príliš chladno. Na druhej strane, kým príde domov, pomaly bude svitať. Sestra už možno bude hore s malou.

Neve rýchlejšie vykročí smerom k mostu Waterloo.

2

Je prekvapujúco tichý. Len tu a tam prefrčí po mokrej ceste nejaké vozidlo, inak má celý most pre seba. Pokračuje ťažkým krokom, nevšíma si svetlomodrú korónu Londýnskeho oka naľavo ani upokojujúco vysvietený Big Ben na opačnom brehu. Také výhľady ju zvyčajne berú za srdce, zbožňuje ten príjemný pocit, že už nebýva v maličkej dedine neďaleko Leedsu. Ale teraz je na také veci príliš neskoro a chladno.

Vietor na otvorenom moste bodá, akoby mal niečo proti nej, a tak sa tesnejšie zakrúti do kabáta – pripadá si potom ako korytnačka.

Keď zbadá postavu pred sebou, chvíľu sa jej zdá, že halucinuje, alebo vidí ducha. Bude to tým, že tá žena má nezvyčajne svetlú pokožku aj vlasy a navyše obtiahnuté svetlé šaty. A možno iba nemôže uveriť, že niekto sa uprostred decembrovej noci vyberie do ulíc bez kabáta.

Žena stojí naľavo, obrátená k mostu Blackfriars a zlatisto vysvietenej budove parlamentu, a hľadí do vody. Nehýbe sa.

Neve strasie pri pohľade na jej odhalené, chudučké paže. Neznáma má spustené ruky, v jednej drží maličkú striebornú kabelku.

Ako sa Neve približuje, žena sa k nej otočí s pohľadom plným nádeje. Neve ako správna Londýnčanka cíti rozpaky, a to napriek pokročilej hodine a zvláštnym okolnostiam stretnutia. Skloní hlavu, no akosi vie, že neznáma ju uprene sleduje. Váhavo sa otočí a pozrie jej do očí.

„Ste v poriadku?“ opýta sa. Hlas má zachrípnutý z cigariet, ktoré večer vyfajčila s akolenvyzeral. „To nemáte nič iné na seba?“

Žena zavrtí hlavou, spraví jeden rýchly pohyb a vzápätí sa súcitne usmeje. Takmer to vyzerá, že čudná je Neve, že to ona pôsobí zraniteľne, a nie naopak.

Neznáma má veľké svetlé oči, plné pery a je oslňujúco krásna, hoci je bez mejkapu, až na kratučkú šmuhu jasnočerveného rúžu. Neve má nepoddajné, svetlé vlasy, zatiaľ čo druhá žena také biele, že takmer svietia. Na bokoch ich má zopnuté sponkou – ako hodvábna opona jej padajú na chudučké, mliečne plecia. Vosková pokožka je v chladnom počasí takmer modrá.

Očividne nie je chudobná, pomyslí si Neve a prejde po neznámej očami. Šaty má z nejakého slonovinového hodvábu, presne obopínajú jej štíhlu postavu. Miestami až v neprirodzených záhyboch splývajú popri jej nohách až k zemi. Šaty pre princeznú, pomyslí si Neve a trochu sa za tú detskú úvahu zahanbí.

„Čo tu robíte?“ opýta sa s povzdychom. Krátky rozhovor naznačuje, že odteraz má voči žene istú zodpovednosť. Preto sa v Londýne väčšinou nikto nepýta.

Mala si zahryznúť do jazyka. Siahne do kabelky a vyberie peňaženku.

„Niežeby som mala ktoviekoľko,“ prehovorí, „ale na nočák by to mohlo stačiť. Kde ste zabudli kabát?“

Zdvihne sa výnimočne silný nápor vetra a preženie sa po moste, obe ženy sa mu mimovoľne otočia chrbtom. Bodavý chlad znásobuje bolesť hlavy a Neve nepridáva na pohode ani fakt, že neznáma stále mlčí. Žeby nehovorila po anglicky?

Začína toho mať dosť, chystá sa pokračovať v ceste, keď vtom neznáma konečne prehovorí.

„Ste zlatá,“ povie. Nielenže je Angličanka, navyše má úžasne sladký hlas dievčat, ktoré na také ako Neve odjakživa hľadeli zhora. Pipeny, čo v maturitnom ročníku nepustili nikoho k slovu.

„Nie som, fakt nie.“ Z nejakého zvláštneho dôvodu ju ten kompliment dráždi. „Ja len vidím, že vám musí byť zima, nič viac.“ Chvíľu mlčí. „Pozrite sa, ja som tiež mala nahovno večer. Je v tom nejaký chlap? Pohádali ste sa?“

Žena vydá neveľmi presvedčivý zvuk, Neve si ho vysvetlí ako súhlas a podíde o krok bližšie.

„Nestojí za to,“ pokračuje. „Môžete mi veriť. Bez urážky, máte úžasné šaty a všetko ostatné, ale ak tu budete takto postávať, zaručene prechladnete.“

„Ako sa voláte?“ opýta sa neznáma potichu. Neve znova vzdychne. Prečo sa púšťa do rozhovoru? Inštinkt jej našepkáva, aby ju poslala do teplých krajín, ale je príliš unavená. Pália ju päty. Bolí hlava. Mrzne.

„Neve.“ Strasie ju od zimy, objíme sa a zívne.

„Neve… aká?“ opýta sa žena. Neve na ňu neveriacky civie.

„Prečo sa pýtate?“

„Prosím…“ pokračuje žena a v očiach sa jej zaligocú slzy. Z hrdla sa jej vyderie tichučký, smutný ston. Neve spraví ďalší krok.

„No tak,“ chlácholí ju, „neplačte.“

„Prosím,“ zopakuje žena rozhodne. „Nemôžete mi povedať priezvisko?“

Neve na ňu chvíľu hľadí a napokon odvetí: „Neve… Neve Careyová. Ehm… vy sa voláte ako?“

„Isabelle,“ odpovie žena takmer šeptom a potom o poznanie hlasnejšie dodá: „Neve, môžem vás o niečo poprosiť?“

Neve si predstavuje, ako s týmto zvláštnym prízrakom nastupuje do nočného autobusu a spoločne prichádzajú k Lou. Odkašle si, má čo robiť, aby neznela nevrlo.

„Asi áno,“ prikývne. „Ale záleží na tom, o čo ide.“

Isabelle otvorí svoju miniatúrnu kabelku a vytiahne z nej malú hnedú obálku. „Chcem, aby ste si vzali toto.“

Neve zaváha a obálku si podozrievavo premeria očami.

„Čo to je?“

„Darček. Za to, že ste ku mne boli milá.“

Neve ustúpi a zdvihne dlane. „O nič nejde, naozaj. Ja som len nechcela mať na svedomí, že zamrznete. Až taká milá nie som, verte mi. Vlastne som dosť krava. Stačí sa niekoho opýtať.“

„Práveže ste milá,“ zopakuje Isabelle potichu. „Ja také veci cítim. Vezmete si to? Spravili by ste mi radosť. Povedzte, že si to vezmete.“

Neve hľadí na neznámu, znepokojená jej zvláštnym správaním.

Ožiari ich okoloidúce auto. Isabelle na okamih mŕtvolne zbledne, oči jej potemnejú.

„Je to dôležité,“ nalieha. „Prosím.“

Neve, celá zmätená, vystrie ruku a vezme si obálku. Isabelle zvesí plecia, akoby sa zmenšila.

„Ďakujem,“ šepne. „Veľmi ste mi pomohli.“

Chvíľu šmátra v kabelke, vytiahne mobil, odvráti sa a čosi doň ticho povie. Potom vráti mobil do kabelky a znova pozrie na Neve. Oči sa jej lesknú, akoby sa už-už išla rozplakať.

„Mali by ste ísť,“ povie napokon. „Ja to tu nejako zvládnem.“

Lákavá ponuka.

Neve ťažko vzdychne.

„Tak poďte,“ ukáže, „nech už sme preč z tohto poondiateho mosta. Kam máte namierené? Ak chcete…“

„Nie,“ odsekne. „Och, prepáčte… choďte už. Nechajte ma. Nemali by ste tu len tak…“

Zvyšok vety prehltne, Neve si až teraz všimne, že neznáma je na smrť vydesená – v živote nevidela, aby sa niekto tak veľmi bál.

Neve prekríži ruky.

„Neexistuje,“ povie. „Predsa vás tu len tak nenechám. Je strašná zima a okrem toho…“

Zakňučí od prekvapenia, keď k nej Isabelle priskočí a obe líca jej pobozká studenými, suchými perami. Má prekvapujúco silný stisk. Keď sa jej perami obtrie o ucho, zľakne sa.

„Prepáčte, ospravedlňujem sa. Nechajte si ju, ak na to máte.“

Vzápätí sa otočí k rieke, jediným plynulým pohybom preskočí zábradlie a skočí do vody.

3

Neve sedí na zadnom sedadle v policajnom aute, zakrútená v striebornej záchrannej fólii, za oknom sa mihajú modré svetlá. Šumenie a praskanie vysielačky sa stráca v bubnovaní ľadového dažďa.

Prví dorazili vodní záchranári, ich logo ju zmiatlo, myslela si, že také používajú iba námorníci. Po nahlásení prišli neuveriteľne rýchlo. Neskôr Neve zistí, že jedno z pohotovostných stanovíšť majú neďaleko mosta Waterloo.

Predbehli dokonca aj políciu. Neve skončila baterka skôr, ako dohovorila s operátorom. Desať neuveriteľne dlhých minút stála na moste a pozerala na loď, ktorá krúžila v temnote pod ňou a prečesávala hladinu reflektorom. Chvíľu dokonca zvažovala, že vezme nohy na plecia a nechá to na nich. Zrazu jej však pripadlo strašne smutné, že tam okrem záchranárov nezostane nik, kto by čakal, či neznámu nájdu.

Zostala preto držať tichú stráž, hľadiac do hĺbky pod mostom. Srdce jej stislo, keď sa vo vode mihlo čosi biele, ale vzápätí si uvedomila, že je to iba veľká plastová fľaša. Úľava, že nemusí skočiť do vody, jej takmer podlomila kolená.

Neskôr pochopila, že od nej – priemernej plavkyne – nikto ani nečakal, že by sa v zime pokúsila zachrániť topiacu sa ženu z Temže. Vina sa však ohlasuje v pravidelných, ostrých pichnutiach pod rebrom. Konečne pocit, ktorý dôverne pozná.

Po príchode polície nesúvislo rozpovedala, čo sa stalo. Nenápadne jej odporučili, aby začala znova a nevynechala ani najmenšiu drobnosť.

Takže teraz sedí v policajnom aute a nedokáže sa prestať triasť. Z času na čas jej telom zalomcuje taká silná vlna triašky, až musí zaťať zuby. Lezie jej to na nervy. Kdesi čítala, že šok môže byť z fyziologického hľadiska veľmi nebezpečný; hoci príčinu nepochopila, možno by si predsa len mala od záchranárov niečo vypýtať.

Pozrie von, cez zarosené a opršané okno zbadá záchranára v rozhovore s policajtkou. Žena je drobná, ukážkový severský typ, s pevnými, kučeravými vlasmi a budí dojem účelnosti. Policajtka na čosi prikývne a pozrie na auto. Neve uhne pohľadom, akoby robila niečo zlé a nachytali ju pri tom.

Dvere sa otvoria, mladý policajt, černoch, strčí hlavu dnu a premeria si ju pohľadom.

„Ste v pohode?“ opýta sa. Má pekné oči, husté mihalnice a nádchu, takže hovorí huhňavo a rukou zašmátra po vreckovke. Vyfúka si nos a pozorne sa na ňu zadíva.

Neve prikývne.

„Viete,“ začne, „záchranári nás informovali, že dnes je silný príliv a počasie sa má zhoršiť. Takže sa rozhodli ukončiť pátranie.“ Odmlčí sa. „Rozumiete, čo som povedal?“

Formálna otázka akosi nepasuje k jeho láskavej tvári.

„Asi áno,“ odpovie potichu. „Nemala šancu. A to zostane… niekde dole?“

Policajt spraví grimasu.

„Skôr nie,“ odvetí, „ale chvíľu to trvá, kým… no, kým táto časť rieky niekoho vyplaví. Poznali ste ju? Tú ženu, čo skočila.“

Neve prehltne, akoby to znova prežívala.

Je v šoku z rýchlosti, akou sa to odohralo. Cíti studené, suché pery na líci a chudé prsty, ktorými ju žena zovrela. A potom už len svetlý záblesk šiat, keď preskočila zábradlie.

„Len som tadiaľto prechádzala,“ odpovie. „Vôbec netuším, kto to je. Ja som iba… vracala som sa domov a zrazu som ju zbadala. Oslovila som ju. No a ona…“ zajachce, „ona jednoducho skočila. Rovno predo mnou.“

Policajt vydá neurčitý súcitný zvuk a nakloní hlavu.

Až teraz si Neve spomenie na obálku – musela jej v šoku vypadnúť na chodník. „Niečo mi dala,“ povie. „Obálku. Bolo to čudné. Vzala som si ju, aby mala radosť.“ Znova prehltne, zalomcuje ňou triaška, načo sa rozosmeje, nahlas a nevhodne. „Tuším sa nepodarilo, však?“

Policajt prikývne. „Obálku sme našli, máme aj telefón a kabelku. Hneď spíšeme výpoveď a odvezieme vás domov. Hrozná noc. Zajtra sa budete cítiť lepšie.“

Neve vďačne prikývne a do očí sa jej tlačia slzy.

4

Je takmer šesť hodín ráno, keď policajné auto zastaví pred domom Lou a Steva na ulici so stromoradím v Kentish Towne. Vonku je ešte tma. V niekoľkých oblokoch sa svieti. Zopár ľudí opatrne zatvára vchodové dvere, prehadzujú si tašku cez plece a strkajú slúchadlá do uší, kráčajú zhrbení únavou na stanicu metra.

Neve poďakuje dvom policajtom a neunikne jej, že ten sympatický černoch z nej nespúšťa oči. Keď zatvára dvere na policajnom aute, s úľavou si uvedomí, že v takej pokročilej hodine je už sestra zrejme hore a venuje sa svojej jedenásťmesačnej dcérke Maisie.

Auto odíde, Neve opatrne kráča po klzkých schodoch, ktoré vedú do kuchyne.

Lou a Steve obývajú spodné dve podlažia dlhého viktoriánskeho domu, pri troche šťastia sa jej podarí zaklopať sestre na okno, takže nebude musieť zvoniť a zobudiť celú domácnosť.

Lenže v kuchyni je tma. Vôbec by sa nečudovala, keby sa Maisie akurát dnes rozhodla dlhšie si pospať.

Vtom však zbadá sestru oblečenú vo veľkom svetri na gombíky, ktorý používa namiesto nočnej košele, ako stojí pri kuchynskom dreze a Maisie drží na ramene, malá má zmysly nabudené ako surikata. Dieťatko zbadá svoju tetu a zakýva jej drobnou rúčkou, prsty striedavo otvára a zatvára v päsť.

Neve opätuje pozdrav a unavene sa usmeje. Konečne sa Lou otočí, Neve skôr vidí ako počuje sestrino vydesené zjajknutie. Lou zmizne v kuchynských dverách a vzápätí odomkne a otvorí vchodové dvere o poschodie vyššie.

Lou sa postaví do dvier a sleduje sestru, ako vystupuje po schodoch. Má opuchnutú tvár, určite mala náročnú noc. Oči má malé a ružové ako králik. Líca so suchou pokožkou začervenané, ako keby rástli zuby jej, a nie Maisie.

„Panebože, ty ale vyzeráš,“ povie. „To sa teraz vraciaš domov? A ja som si myslela, že ešte spíš… och, Neve. Čo to má znamenať?“

Neve už nemá slzy, no zrazu zatúži po troche ľudskej útechy. Podíde k sestre, najradšej by si schovala tvár do jej mäkučkých plných pliec. Aby ju držala ako malé dieťa a chlácholila, že všetko bude v poriadku.

„Nechápem, čo z toho…“ začne Lou a vypustí jedovatý smiech. „Maisie, prestaň sa vrtieť!“ Dievčatko sa rukami aj nohami načahuje po tete a nespokojne zavrčí ako malý motor. Na kratučký okamih sa všetky tri neprirodzene spoja.

Neve sa do líc hrnie červeň, prejde do kuchyne.

Mohla si myslieť, že to takto dopadne. Nikdy sa s Louise veľmi nestískali.

Podíde k čajníku, cíti, že voda zovrela iba nedávno. Otvorí úhľadne označenú dózu na kávu a nasype si do šálky, na ktorej je napísané najlepšia mamička na svete, hoci vie, že Lou sa to nebude páčiť. A určite ju zvozí aj za to, že sa neobťažuje s lyžičkou.

„Čo ti je?“ opýta sa Lou z dverí. „Stalo sa niečo?“

Naleje do šálky vodu z čajníka, chvíľu sa prehrabuje v zásuvke, hľadajúc lyžičku, pridá dve lyžice cukru a na dúšok vypije horký, vlažný nápoj. Lou a Steve neveria na poctivú kávu.

„Vážne, Neve,“ pokračuje Lou zhovievavým hlasom, „Lottie sa dostáva do veku, keď sa začne pýtať, kde bola teta celú noc. Žiješ v domácnosti s rodinou, nemôžeš sa sem vracať v stave, ako keby ťa mačka vytiahla z popolnice. Nemyslíš, že by si mala…“

„Nejaká žena spáchala samovraždu. Priamo pred mojimi očami.“

Lou vyvalí oči a voľnou rukou si zakryje ústa.

„Och, panebože… Kde? V metre?“

Maisie zafňuká. Zaborí tváričku do maminho pleca, zaprie sa nôžkami a ohne chrbát.

Lou sa kníše z jednej strany na druhú. Vždy sa pohybuje podľa akéhosi vnútorného materského metronómu, dokonca aj keď nedrží dieťa. Čičíka malú a potľapká ju po chrbátiku, oči prišpendlené na sestre.

„Kde? Čo sa stalo?“

Neve sa chystá naplniť čajník, ale Lou ju predbehne.

„Nechaj, ja to spravím. Ty si sadni a všetko mi porozprávaj. Vyzeráš strašne. Nie je ti zima?“ Konečne je Lou vo svojej koži. Starostlivosť o druhých je jej druhá prirodzenosť.

Neve urobí, čo jej povedala, sadne si a prikývne, že je jej zima. Vlastne si nedokáže predstaviť, že by jej ešte niekedy mohlo byť teplo. Lou odíde z kuchyne a vráti sa s cestovnou dekou, ktorú mávajú na gauči. Neve si ju omotá okolo krku a pliec a snaží sa ignorovať slabý zápach vychádzajúci z deky, dôsledok obchytkávania malými špinavými rúčkami.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

2

3

4