České vydání vychází ve spolupráci s Line Painter Productions, Inc.,

c/o The Bukowski Agency Ltd., Toronto a graal Sp. z o. o.

The Last Neanderthal

Copyright © Line Painter Productions, Inc., 2017

Translation © Věra Kovářová, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-328-4

Naše skutky jdou s námi z daleka,

a co jsme byli, nás činí tím, čím jsme.

George Elliot, Middlemarch

Slovníček

Arú: Tonální slovo. Jeho přesný význam se měnil s výškou hlasu a kontextem. Nejčastěji používáno jako ostré varování, ale může být také voláním o pomoc nebo projevem náklonnosti.

Bírden: Výraz strachu, jako při zachvění, které pocítíte, když najednou zjistíte, že jste se ocitli příliš blízko medvědího brlohu.

Boch: Zvuk bizoního odfrknutí. Bizon byl základní potravou této konkrétní rodiny, a proto byl po většinu času hlavním předmětem jejich myšlenek.

Žuliz: Nejčastěji používáno k označení silného těla. Jedna interpretace může znít: „Chtěl bych do toho těla zanořit svoje zuby.“ Šlo o výraz aktivního povzbuzení, ne o přímý kompliment.

Krkavčí krk: Někdo, kdo moc mluví. Odvozeno od nenáviděného krkavce, nejhorší urážka pro bezmyšlenkovité tlachání a zbytečné rámusení.

Ku-ku-kling: Fráze s významem: „Moje hlava je bizon,“ která byla často opakována v písních. Vyjadřovala pocit nesmírného hladu, který ovládá tělo i mysl.

Mrtvé dřevo: Tělo na druhém konci hlíny. Používalo se jako ekvivalent našeho chápání smrti, ačkoli vyjadřovalo spíš změnu stavu než trvalý konec.

Smůla: Dehtovitá látka destilovaná z borovice nebo břízy. Pokud bylo mířeno na osobu, znamenalo „snaž se udržet si hlavu na těle“, čili „zůstaň naživu“. Mělo dvojí význam, jelikož také sdělovalo, jak je důležité udržet věci pohromadě a jakých schopností je k tomu zapotřebí.

Kamenný zub: Ručně vyrobený kamenný nástroj.

Úžeh: Nemoc s vysokou úmrtností, počínající příznaky podobnými chřipce, po nichž po celém těle vyskákaly červené skvrny, které se následně proměnily v puchýře. Věřilo se, že chorobu způsobuje slunce, které spálí tělo.

Teplo: Znamenalo „rodina“, ale mělo také konotaci fyzického tepla a bezpečí, které přinášelo klid mysli.

Zimní spánek: Doslovně přeloženo jako spánek, ke kterému docházelo na vrcholu období zimních bouří. I když technicky vzato nešlo o hibernaci, jednalo se o proces, kdy se tělo během zimy stávalo malátným, pomalým a slabým, aby udrželo spotřebu energie na minimu.

Prolog

O tom, co se změnilo, nijak zvlášť nepřemýšleli.

Měli k tomu dobrý důvod, protože žili v malých rodinách. Každý den trávili s lidmi, kteří jim byli podobní. Těla sedící kolem ohně sdílela stejný vír neposlušných vlasů na temeni, stejný smích nebo stejně křivé zuby. Pokaždé když se hlava otočila, mohlo tělo vidět část sebe v těle dalším.

Díky jejich podobnosti s námi můžu mluvit za ně, když vám řeknu, že většina toho, co jste o nich slyšeli, není pravda.

Byli milí a chytří. Měli ruce s protistojnými palci a na zádech jemný porost. V hrudích jim tloukla srdce, jejichž tlukot se zrychlil, když uviděli konkrétní osobu, a to se stávalo častěji, než byste si mysleli. Mozek měli asi o deset procent větší než my. Mnozí z nás zdědili až čtyři procenta jejich DNA, a když byly teď oba genomy rozluštěny, víme, že ta jejich se od naší liší v 0,12 procenta. Je fakt, že tyto mírné odlišnosti jsou poměrně zásadní. Na dásních nad předními zuby měli citlivé místo – když obrátili horní ret vzhůru, dokázali ucítit teplo jiného těla na míle daleko. Ušima dokázali lokalizovat místo, kam do rybníka dopadla kapka vody, i dlouho poté, co se vlny na hladině uklidnily. Očima uměli rozeznat jedinečný vzor kůry na každém stromě, takže poznali jeden strom od druhého, stejně jako my rozlišujeme lidské tváře.

Kdyby však věděli, co vám tu vyprávím, zahanbilo by je to. Neradi se zabývali vnitřními myšlenkami, jelikož tím tělo vystavovali vnějším nebezpečím. Zdvihli by ruku, sklopili pohled a tvář by jim zalil jemný ruměnec. Kdyby žili ještě dnes, chtěli by objasnit jednu palčivou záležitost: opravdu hodně se vám podobali.

Oni ale naživu nejsou. Vyhynuli. Vědomí, že něco vyhynulo, často vede k obavám. Pravděpodobně se už teď cítíte provinile, protože předpokládáte, že z jejich konce obviním moderní lidstvo. Srovnáváme se s nimi skrz jednu neúprosnou skutečnost: my jsme přežili a oni ne. Prostor mezi oběma póly, tedy životem a smrtí, je místem, kde mají počátek naše problémy. Soustředíme se na tento jediný rozdíl a ten ovládá naše myšlenky. Pak se dostaví obviňování.

Jejich odchod by však byl tou poslední věcí, s níž byste si podle nich měli dělat starosti. Na rozdílech nijak nelpěli a v jejich očích měla větší váhu podobnost, ať už mezi ročními obdobími, těly či druhy. Bylo jich tak málo. Svět, který obývali, byl obrovský a prázdný. V rámci přežití se soustředili na to, co je stejné.

Kdybyste na jednoho z nich narazili v lese, řekněme na osobu ženského pohlaví jménem Dívka s kšticí rudých vlasů, nebyla by to náhoda. Vycítila by váš příchod o mnoho dřív, pocítila zvědavost nad jiným vzpřímeným primátem a dovolila by vám se přiblížit. Zašustila by křovím, aby vám dala na vědomí, že tam je. Možná by odložila kopí, aby vám ukázala své dobré úmysly. Roztáhla by prsty levé ruky a zvedla by dlaň k pozdravu.

Bylo by zdvořilé, kdybyste stejně pozvedli svou pravou dlaň. Vydejte se pomalu k ní.

Tělo má zacákané blátem a jenom částečně ho zakrývá volný kabátec z bizoní kůže. Často je jí horko a nemá ráda pocit obepnuté zvířecí usně na kůži. Z nosu vydechuje obláčky páry, s níž ze svého těla uvolňuje teplo do okolního studeného vzduchu. Podívejte se na její pevné svaly. Jsou obdařeny silou, která se dá srovnávat spíš s medvědí. Jak se přibližujete, všimněte si zemité vůně bizoního masa a překyseleného žaludku. Nic jí není, to má jen z toho, jakým způsobem žije.

Zhluboka se nadechněte, protože se před ní budete cítit maličcí. A to byste měli. To se ve vás ozývají vaše instinkty. Ještě nikdy jste tak velkolepé stvoření neviděli, ale vaši předkové ano. Z vlastní zkušenosti věděli, že vás dokáže zardousit jedním pohybem. A tento smysluplný strach předali vám.

Nedávejte se ale na útěk. Cítíte strach, protože si na pudové úrovni uvědomujete, že jste slabší. Pamatujte, že ona si z vás nic nedělá. Ví, že je silnější a že si může dovolit vás upřeně sledovat. Soustředí se na to, že jste ta nejúžasnější věc, jakou kdy viděla. Jelikož byla populace neandertálců vždycky malá, viděla ve svém životě jen pár vzpřímených těl, a nikdy nikoho, jako jste vy. Zaplavila ji vlna údivu.

Držte dlaň vzhůru. Roztáhněte prsty na pozdrav jako ona. Pomalu k ní přistupujte.

Když jste dostatečně blízko, přitiskněte kůži své dlaně k její. Nadechněte se na kuráž, zvedněte bradu a pohlédněte jí do očí. Dejte si pozor, protože vám zrosolovatí kolena. Oči se vám zalijí slzami a naplní vás naléhavá potřeba plakat. To proto, že jste lidé.

Když se vaše oči setkají, okamžitě se dostaví pocit propojení. Veškeré rozdíly se rozplynou. Oba s jistotou víte, že se dokážete vcítit do mysli toho druhého. Sdílíte jedinou myšlenku: Nejsem sám.

Část první

1.

Je to teplo, co si Dívka zapamatuje. Té noci, oné konkrétní noci, na niž bude později často myslet, té noci, jež se ukáže jako jedna z posledních, které spolu stráví, se cítila naplněná teplem. Nočním vzduchem se rozlévalo jaro, ačkoli země byla stále ztvrdlá mrazem. Odhalenou kůži štípal mráz.

Ve spánku tvořila rodina jedno tělo. Tak o sobě společně přemýšleli, jako o jediném těle, jež společně žije a dýchá. Postavy se vzájemně propletly; oblina břicha spočívala v prohlubni zad, noha visela přehozená přes bok a studené prsty na nohou našly teplo v ohybu paže.

Když slunce odvrátilo svou tvář, byli všichni vyčerpaní prací, kterou s sebou jaro přináší. Pro jednou se nekonaly žádné noční stínové příběhy, povídání ani smích – ačkoli když se všichni uložili, vypustil On, nejstarší bratr, fantastický pšouk. Jeho síla by dokázala přepůlit kládu. Skrček odpověděl hlasitým mlasknutím rtů o hřbet své ruky. Křivý se zasmál, jen jednou, a Dívce se jen zvlnily rty úsměvem, na víc neměla sílu. Velká matka řekla: „Hem.“

A pak se v chýši rozhostilo ticho. Pomalé, těžké oddychování.

Hluboko uprostřed hromady těl ležela Dívka a Divous. Dívka obvykle spala tvrdě, ale té noci se probudila brzy a vytáhla ztuhlou ruku zpod velké kočky. Velká matka ho předtím odehnala na okraj hnízda, ale prohnaný kocour čekal, a jakmile uslyšel pravidelné pískání vzduchu nasávaného nosem Velké matky, připlížil se zpátky. Divous byl šedý, s ostrými černými špičkami na uších. Měl robustní tělo, silné kosti a hustý kožich. Ocas mu pokrývala série černých prstenců. Jedno mňouknutí, zvuk, který se Dívka naučila rozpoznat, a přišel se k ní přitulit. Otřel si hlavu a uši o tu její. Ona mu odpověděla tichým mňouknutím. Byli dobří přátelé a Divous pro ni byl tou nejměkčí věcí na světě.

Dívka se poškrábala v podpaží, odkud se jí snažila vyskočit blecha. Ospalými prsty si přejela po kůži v pokusu ji smést. Zavrtěla se, tiše zavrčela, ale nemohla na ni dosáhnout. O chviličku později jí na záda zatlačil silný prst. Přejel jí po rameni a zmáčkl. Byl to její bratr On, poznala to podle hrubé kůže na konečku jeho prstu. Štípnutí, lupnutí a hmyzí tělo už drtily jeho zuby. Dívka mu nepoděkovala. Nebylo třeba. Bylo víc než samozřejmé, že ona by pro něj udělala totéž naprosto kdykoliv. Slova dokážou být prázdná. To vzájemná výpomoc a oplacení laskavosti něco znamenaly.

Pak se rozhostilo ticho. Dívka zívla, znovu si lehla a stala se opět součástí propletence těl. Ochranná vrstva kostí a svalů se pomalu rozmazávala. Obrysy jejich postav se rozpouštěly v teple. Husté řasy se dotkly tváří, dech se zpomalil a tíha dlouhých končetin se vytratila. Když jeden z nich snil, ostatní viděli ve svých myslích stejné obrazy, ať už se na to ráno pamatovali nebo ne. Ve spánku se nepropojila jen jejich těla, ale i mysli.

Rodina ležela na hromadě na dvou silných natažených bizoních kůžích. Pod nimi spočívala vrstva čerstvých borových větví položených napříč jedna přes druhou, aby lůžko oddělily od studené hliněné podlahy. Dívka a Skrček zrovna v ten den větve vyměnili, takže vzduch plnila těžká borová vůně. Těla byla přikrytá kůžemi, které rodina žvýkala a činila tak dlouho, dokud nebyly měkké na dotek. Úplně nahoře pak ležela vrstva kožešin, která udržovala těla v teple. Toto hnízdo se nacházelo v chýši zasunuté do úbočí žulového útesu. Pečlivě vybraná poloha, jelikož byla postavena na římse, z níž nahoru vybíhala strmá skála a dolů padal prudký svah. Aby se do chýše dostali, museli se proplížit úzkou stezkou. I když to nebylo moc pohodlné, omezovalo toto umístění přístup predátorům.

Když se ukládali ke spánku, představovali si, že lezou do bizoního břicha. Chýše měla zhruba stejný tvar jako bizoni, které jedli. Měla dlouhou, úzkou záď, která pomáhala udržovat teplo uvnitř. Přední část byla silnější a bytelněji postavená, rohatá a odstrašující. Páteř konstrukce tvořila dlouhá silná větev. Na jednom konci ji podpírala dřevěná vidlice a na místě ji držely provazy vyrobené z cedrového lýka. Jakmile hlavní kostra stála, položili přes páteřní větev dlouhé úzké větve jako žebra. Silnější zajistili na koncích kameny, které tvořily jakési nohy podporující stabilitu. První kůži, vydělanou tukem ze zvířecího mozku, napjali přes rám tak, až se chvěla. Na skelet se pak položily těžké suché borové větve, jako tlustá vrstva tuku. Nejsvrchnější vrstvu tvořily hrubé kůže s hustou kožešinou získané ze zad dvou starých bizoních samců, přivázané vyčiněnými šlachami.

Díky tělesnému teplu bylo v chýši útulno. Síla zvířat přetrvávala v jejich částech a dodávala rodině zvláštní ochranu. V krajině plné nástrah byla jakákoli ochrana vzácná. Co poskytovalo pohodlí tělu, bylo také útěchou pro duši.

Když Dívka vešla do chýše, měla ve zvyku zamumlat slovo: „Teplo.“ Milovala ten pocit, být ve spojení s tolika bušícími srdci, tolika naslouchajícíma ušima a s tolika páry očí, které vždy bedlivě sledovaly, jestli se za zády jiného těla něco neplíží. Tak její krev šířila teplo do těl, která milovala. Tak se udržovala naživu.

A mnohem později, když celá rodina zmizela a Dívka zůstala sama, pamatovala si z této noci právě teplo. Svou touhu vyjadřovala jediným osamělým povzdechem: „Teplo.“

2.

Když Dívka ráno vystrčila hlavu z chýše, ucítila snažení jara. Nadešel první den lovu a země ožila. Slunce se ze všech sil snažilo sloupnout ze země ledovou krustu. Přitom odhalilo v krajině hluboký hlad. Stejná dychtivost se usadila v žaludcích veškeré zvěře toulající se údolím. Dívka sledovala, jak se stromy pod ní ustaraně kývají. Cítily chvění kručících žaludků skrz hlínu obklopující jejich kořeny. Jehličí obaloval chladný vzduch a každá rašící šiška na konci každé větve se chvěla očekáváním. Země se s námahou protahovala, jak ji led postupně uvolňoval. Pro některé přinášelo jaro život, pro jiné však smrt.

Dole pod svahem prohrábla Velká matka uhlíky v ohništi, aby rozdmýchala ranní oheň. Stařena měla na sobě bizoní rohy, připevněné k měkké kůži a přivázané k hlavě. Rohy trčely vpřed přesně v místě, kde její nízké čelo přecházelo v hustou kštici. Kdokoli poznal hned na první pohled, že Velká matka je vůdce. Byla už stará, což znamenalo, že si pamatovala nejméně třicet předchozích jar. Dávno je přestala počítat, ale její mléčné oči stále dokázaly rozeznat tvary, světlo a pohyb. Její nos ještě dokázal zachytit vůni čerstvých zelených výhonků na sto kroků daleko.

Jako hlava rodiny právě Velká matka rozhodovala o tom, které zvíře se toho dne pokusí ulovit. Ačkoli její vlastní dny lovu už pominuly, stále se vydávala s rodinou k bizonímu brodu. Dívka by neriskovala nechat Velkou matku nebo jiného slabšího člena rodiny v tuto roční dobu o samotě. Nedávno se kolem jejich ohniště plížil mladý leopard. Byl na jejich území nový a ještě se neusadil. Dřív by ho rodina dokázala snadno odehnat, ale toho jara jich bylo obzvlášť málo. Neodvažovali se dát leopardovi šanci. Jenom některé maso se může nažrat.

Když On, Dívčin bratr, sešel k ohni, začala se Velká matka smát. Dívce chvilku trvalo, než si všimla proč. On měl často erekci a díky jeho volnému kabátci mohla Dívka vidět, že dnes tomu není jinak. Velká matka se smála radostí, jelikož ztopořený penis znamenal dobré zdraví. Bylo to štěstí.

Z těla Velké matky už do té doby odpadlo mnohé, ale ne její úsměv. Smích z ní vytryskl jako ostré zapraskání a odhalil chybějící zuby. Byly pryč všechny až na pár kusů uprostřed levé horní čelisti a dvě stoličky napravo. Když se smála, pokládala si dlaň na tvář a Dívka věděla, že si stařena přeje, aby už i ostatní zuby vypadly do prachu. Bolest ji trápila, cítila se pak jako sušené maso. Z brady se jí zvedal chomáč silných šedivých chlupů a velké, ploché prsy se hrdě rozlévaly po břiše. Na zhrublé kůži tváře se rýsovala stopa po slze. Velká matka věřila, že život lze zredukovat na malé věci, jako je počet vrásek, z nichž se pozná, kolik úsměvů a nesouhlasem svraštěných čel tělo prožilo. Dívka věděla, že se kvůli tomu Velká matka snaží co nejčastěji se smát.

Vůně jara a stárnoucí matky se smíchaly způsobem, který v Dívce vyvolal neklid. Bylo jí naprosto jasné, že se Velká matka každým okamžikem může sesunout k zemi a zemřít. Často říkala, že její dech páchne jako bizoní zadnice, jelikož se celá léta neživila ničím jiným. Ačkoli měla bizoní záď velmi charakteristický pach, nebyl to nutně zápach nepříjemný. Vycházely z něj výkaly a sladce voněly životem. Když se smíchaly s pískem, daly se použít jako výplň mezi borové větve v chýši, takže se dovnitř nedostal studený vítr. Nebylo nic špatného na tom, nenechat si vlhký vítr foukat za krk, stejně jako nebylo nic špatného na stárnutí. Když bude Dívka dost chytrá, aby přežila dostatečně dlouho, taky si vyslouží takový dech.

Velká matka svou moudrost potřebovala. Jen ty nejlepší instinkty dokázaly zajistit, že se tělo dožije vysokého věku, a matka Dívku naučila, že prožít život na vlně měnících se ročních období znamenalo neustálé změny. Všechno kolem nich klíčilo, rostlo a v jistém okamžiku dosáhlo svého vrcholu. Když se už organismus nedokázal sám obnovovat, začaly jeho síly slábnout. Pak zemřel – stalo se z něj mrtvé dřevo. Opadané listí se začne rozkládat. Brzy se z něj stane výživa pro půdu. Bohatá půda nasákne déšť a stane se potravou pro strom. A tak věci vlastně doopravdy neumírají, jen se promění. Ale všechny změny přinášejí nepohodlí a obavy. A Velká matka se ze všech sil snažila dodávat rodině klid tím, že vše, co mohla, udržovala stejné. Po celý svůj život vyráběla nástroje ze stejného druhu kamene, jedla stejné jídlo ve stejnou roční dobu a znovu a znovu stavěla stejné chýše.

Dívka pohlédla na Něj a obdivovala jeho lesklé hnědé vlasy. Jejich lesk nasvědčoval dobrému zdraví. Za ušima je měl sčesané dozadu a svázané řemínkem. Široká záda se v ostrém úhlu zvedala od útlého pasu. I On si prošel změnou. Přišla u něj později než u jiných, jelikož předchozí léta byla hubená a jeho zásoby tuku se ztenčily. S proměnou souvisely nálady, které Dívku upozornily na to, co se s ním asi právě děje. Vzhledem k omezenému životnímu prostoru snášeli nálady ostatních celkem klidně. Ačkoli předstírala, že nic nevidí, věděla, že se možná toho léta na tahu ryb začne poohlížet po ženách.

Jen myšlenka na pestré barvy tahu ryb stačila, aby se dívce rozbušilo srdce. Ústa jí zaplavily sliny. Hlad se prohloubil. Myslela na měkké jikry mezi prsty. Vloni si jednu podržela těsně před očima a vypadalo to, jako by uvnitř byl uvězněný kus řeky, v němž se ukrývala další generace ryb, a Dívka chtěla dostat jejich sílu do svého těla. Vložila si jikry mezi stoličky, skousla a poslouchala, jak praskají. Představila si, jak drží kluzkou rybí kůži v rukou a jak jí měkké oranžové maso skryté pod ní. Měla pocit, že se jí krev pod kůží vaří.

Až jarní slunce vyšplhá dost vysoko, aby políbilo útes tyčící se za jejich chýší, vydá se rodina na cestu na shromaždiště. Ostatní rodiny žijící v jednotlivých záhybech řeky také vyrazí. Různá ramena řeky se setkávala v široký pruh vody, jenž se proměnil v mělké peřeje.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Část první

1.

2.

Část druhá

Část třetí

Část čtvrtá