Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Nenadálá láska

Vydání první

Copyright © 2007 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2195. publikaci

Přeloženo z anglického originálu An Unexpected Love vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., v roce 2007

Český překlad © 2018 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0758-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0759-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Barbara Cartland

Nenadálá láska

„Lidstvo může doletět ke hvězdám,

ale pouze skrze opravdovou lásku.“

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1896

Křišťálové lustry se třpytily a osvětlovaly měkkým světlem tančící páry. Na ochoze nahoře nad tanečním sálem seděli hudebníci ve žlutých stejnokrojích se zlatou výšivkou na prsou. Zčervenalé tváře se jim leskly potem, s nadšením a energií však vyhrávali nejnovější taneční melodie.

Kdyby dovnitř nyní nahlédl nezúčastněný pozorovatel, naleštěná podlaha tanečního sálu v Lyall House v nejmódnější části Londýna by mu připadala jako pohled do dětského krasohledu. Černé smokingy pánů kolem nádherných pestrobarevných šatů dam.

A nikdo nevypadal úžasněji než lady Ravina Ashleyová, která se právě točila na parketu v náručí průmyslníka a milionáře, sira Roberta Dunstera.

Medově zbarvené vlasy měla podle poslední módy vyčesané do složitého uzlu upevněného sponkou se safíry a diamanty. A přestože její krémové šaty neměly takový výstřih jako šaty některých odvážnějších dívek, i tak bylo zřejmé, že má dokonalou postavu.

Perlový náhrdelník a náušnice se možná netřpytily tolik jako diamanty starších dam, na její dokonalé pleti se však mimořádně vyjímaly.

Její partner byl na tak velkého muže schopným tanečníkem, bylo však jasné, že mu takové cvičení není docela po chuti. Masitý krk měl zarudlý a límeček košile vlhký potem. Ravina si byla až příliš vědoma toho, že ruce, jimiž ji svíral, má mokré a lepkavé. Přála si, aby měl rukavičky jako někteří jiní pánové.

Zpoza hustých černých řas vrhla pohled na jeho tvář zrudlou námahou a zaposlouchala se do jeho zrychleného dechu, a když znovu obkroužili taneční sál, rychle se rozhodla. Při příští otočce zaškobrtla a chytila se za čelo.

„Nebesa, to horko je k zemdlení, sire Dunstere. Moc mne to mrzí, ale myslíte, že bychom se mohli na okamžik posadit?“

Robert Dunster se zatvářil znepokojeně a okamžitě ji odvedl skrz tančící páry pryč z parketu.

„Je tu vskutku málo místa, lady Ravino. Příliš tanečníků, obávám se. Říkal jsem lordu Lyallovi, že pozval moc lidí, ale jako obvykle mé rady k jeho sluchu nedolehly.“

Ravina se zdvořile usmála, ale téměř ho neposlouchala. Nevadilo jí s ním tančit, ale popouzela ji jeho domýšlivost. Setkala se s ním předtím už dvakrát a nemyslela si o něm nic pěkného.

Připouštěla, že je zdvořilý a korektní, tvářil se však, jako že se ve všem vyzná lépe než ostatní, a měl názory, ze kterých neustupoval, ani když mu někdo dokázal, že se mýlí.

„Mohl bych vám donést led nebo sklenici chlazené citronády?“ zeptal se, když rozložila slonovinový vějíř, který měla pověšený na zápěstí.

„Co? Ach ne, děkuji vám, sire Dunstere. Začíná se připozdívat. Měla bych se pomalu vydat domů. Přijela jsem s Rossovými a myslím, že už se tu nebudou chtít dlouho zdržet. Lady Rossová není ráda venku do pozdních hodin.“

Otevřel křídla francouzského okna, které vedlo na dlážděnou terasu táhnoucí se podél celého tanečního sálu.

Ze stromů a keřů v zahradě visely barevné lucerny a měsíc klidně plul půlnoční oblohou. Několik párů sedělo na kovových židličkách, povídaly si, smály se a užívali si příjemný větřík, který šuměl mezi stromy na Berkeley Square.

„Všiml jsem si, že lord Ross šel před nějakými deseti minutami do kulečníkové herny. Mám za to, že se rozhodl poměřit síly s dalšími staršími pány. Zdá se mi proto, že máte spoustu času se se mnou posadit do zahrady a trochu se osvěžit, než budete muset vyrazit domů, lady Ravino.“

Ravina zaváhala, pak však vyšla ven do nočního vzduchu. Musela uznat, že chladivý větřík jí příjemně osvěžil rozpálené tváře.

„Proč mne na každý ples musí někdo doprovázet? To je pěkně otravný zvyk,“ pronesla, když se pomalu procházeli po mechem porostlé cestičce mířící k růžové zahradě.

„Mladá dáma, jako jste vy, se přece nemůže projíždět po Londýně sama.“

Ravina pohodila hlavou a v safírově modrých očích se jí zablesklo. Právě takové poznámky ji rozčilovaly.

„Ve skutečnosti, sire Dunstere, bych zvládla navštěvovat plesy sama. Byla bych schopná si zařídit vlastní dopravu a alespoň by pak o mém odchodu nerozhodoval kulečník lorda Rosse.“

Přišli až k růžové zahradě, kde na sloupcích a loubí visely sladce vonící květy. Měsíc se skryl za mraky, ale i v matném světle se dalo rozeznat bohatství žlutých, růžových a červených sametových poupat.

Ravina se zhluboka nadechla a vychutnávala si nádhernou vůni. Kráčela dál k umělému jezírku s lekníny, zálibně si prohlížela vodu stříkající z fontánky a snažila se zahlédnout aspoň stín z proslulých kaprů koi, které lord Lyall choval.

Robert Dunster si utrhl karmínové poupě růže a točil si s ním mezi prsty.

„Máte velmi moderní pohled na život, lady Ravino,“ poznamenal suše.

„Brzy nastane nové století,“ opáčila Ravina a pohlédla na něj. „Kdo ví, co na nás v úžasném novém světě čeká. Proč bych měla mít zapovězeno poznávat některé věci jen proto, že jsem žena.“

Obchodník se zamračil a pak zdušeně zaklel, když se píchl o trn.

„Vaši rodiče, lord a lady Ashleyovi, jsou často pryč, jak jsem pochopil.“

„Ano, papá je na ministerstvu zahraničí a on i mamá musejí pravidelně jezdit do ciziny.“

„Jsou pryč i teď?“

Ravina se na něj zvědavě zadívala. V hlase se mu objevilo zvláštní napětí.

„Ne, nyní jsou doma, sire.“

Těšilo ji, že to může říci. Svoje rodiče milovala a mrzelo ji, že je tak často sama. Když byli všichni pohromadě, ať už v Londýně nebo na venkovském sídle v Dorsetu, byli šťastná a spokojená rodina. Jejich odjezdy ji trápily, měla však tak veselou povahu, že nedokázala smutnit dlouho.

I v tuto chvíli hodila všechny starosti za hlavu a radostně se otočila k Robertu Dunsterovi.

Vtom se jí na okamžik zastavilo srdce! Zdálo se jí, jako by ji chtěl obejmout.

Stál tak blízko u ní, že viděla pavučinu rudých cév na tvářích a také žílu tepající na spánku.

Pokusila se udělat krok dozadu, ale zjistila, že je za ní kamenná lavička a že nemá kam utéct.

Natáhl k ní ruce a vzal ji za ramena. „Opatrně, lady Ravino, ať nespadnete a nezraníte se.“

Ravina se uvolnila a usedla na lavičku. Aniž věděla proč, třásla se po celém těle. Chová se hloupě. Nejspíš ji vyčerpalo to horko. Nebyla z těch dívek, které v každé nepříjemné situaci omdlévaly.

„Byl byste tak laskav a přinesl mi citronádu?“

Zlehka se uklonil a látka saka se mu na širokých ramenou napjala.

„Samozřejmě, bude mi potěšením. Hned jsem zpátky.“

Odspěchal pryč a Ravina se ze všech sil snažila znovu nalézt klid. Z jakéhosi důvodu se cítila vyvedená z míry. Vtom se na cestičce ozval zvuk kroků a přiměl ji se otočit.

Nebyl to však sir Dunster, ale mladík, jehož znala už od dětství. Vikomt Giles de Lacey, dědic markýze z Harmonu.

Byl vysoký a hubený, samá ruka samá noha. Měl výrazné modré oči a divokou kštici hnědých vlasů, které se odmítaly nechat učesat. Jeho večerní oblek vypadal, jako by patřil někomu jinému. Rukávy mu byly krátké a odhalovaly na současnou módu příliš velký kus manžety.

Ravina si povzdechla. Byla si naprosto jistá, co se v příštích minutách odehraje, a vůbec jí to v tuto chvíli nebylo po chuti.

Giles byl stejně starý jako ona, dokonce se narodil ve stejný den, a jejich rodiče byli přátelé. Obě děti vyrůstaly už od kolébky společně, Giles ji obdivoval od dob, kdy spolu hráli hry na společných oslavách narozenin.

Od chvíle, kdy jim bylo osmnáct, se nikdy neodehrál žádný ples, oslava, večírek, hon nebo dostihy, na nichž by ji nepožádal o ruku.

„Ravino, tobě to ale sluší. Vypadáš jako víla ze sna.“

„Ach Gilesi, nech toho. A jdi pryč.“

Mladík se usadil vedle ní na lavici a šťastně se usmál, takže připomínal přerostlé štěně. „Viděl jsem, jak tančíš s Robertem Dunsterem. Rav, měla bys být opatrná. Nemá moc dobrou pověst.“

Ravina s klepnutím roztáhla malý slonovinový vějíř a pokusila se trochu si ochladit obličej. Giles ji tak otravoval!

„To jsem ti ale říci nepřišel. Zapomeňme na Dunstera! Tak! Já už zapomněl. Ravino, poslouchej mne.“

Natáhl se k ní a vzal ji za ruku, ve které držela vějíř. Přerušil tak jeho rytmický pohyb a přimáčkl jí ho k prstům.

„Víš přece, co k tobě cítím. Vzhlížím k tobě a miluji tě, Ravino. Rodina nemá námitek, a až tu papá nebude, získám titul a pozemky. Budeme spolu žít tak šťastný život! Ach Ravino, tolik tě miluji! Prosím, prosím, provdej se za mne!“

Ravina podrážděně povytáhla obočí. Obyčejně se v takové situaci zasmála a Gilese za jeho odhodlání poškádlila. Její matka ji samozřejmě naučila všechny obvyklé fráze, které se používaly, když dívka dostala nabídku k sňatku, o niž nestála.

Obyčejně dokázala Gilese přimět k tomu, aby sám připustil, že žádat ji o ruku se stalo zvykem a že jednoho dne potká dívku, z níž bude dokonalá markýza. Nebude to však Ravina.

Obvykle také souhlasila, že se stane kmotrou jejich prvorozeného dítěte, a on zase prohlásil, že bude kmotrem toho jejího. A pokaždé se rozloučili jako nejlepší přátelé.

Dnes večer to však bylo jiné. Sir Dunster v ní zanechal podivný pocit neklidu a podráždění a Gilesova slova jí přišla nesnesitelná.

„Gilesi,“ odsekla rozzlobeně, „nechovej se jako hlupák. Dobře víš, že si tě nikdy nevezmu. Proč mne o to tedy tak vytrvale žádáš? Přála bych si, abys s tím přestal. Je to tak únavné!“

„Ale Ravino, drahoušku –“

„Prosím, neříkej mi tak! Jsi směšný. Víš, že tě tímto způsobem nikdy nebudu mít ráda. Ostatně kdo by měl?“

Kousla se do rtu, když sebou její přítel z dětství trhl, jako by ho bodla. Tvář mu zpopelavěla a zamračil se.

Ravinu zalil stud.

Giles byl milý a rozhodně si nezasloužil takové jednání. Bylo jí jasné, že kdyby se to dozvěděla její matka, nesmírně by ji to pohoršilo.

„Gilesi, mrzí mě –“ začala, ale to už se mladík postavil na nohy. Přes všechnu svou neohrabanost najednou vypadal velice důstojně.

„Uznávám, že pro tebe nejsem dost dobrý, Ravino,“ ucedil suše. „A mohu se pouze omluvit za to, že jsem tě obtěžoval a zkazil ti večer. Nyní tě nechám o samotě a popřeji ti hezký zbytek plesu.“

Krátce jí pokývl, otočil se a zamířil pryč. Na úpatí schodiště vedoucího z růžové zahrady zaváhal a Ravina vyskočila, aby se za ním rozběhla. Vtom ale za sebou uslyšela nějaký zvuk a prudce se otočila.

Zpoza vysoké mříže, na níž se pnuly bílé růže, vykročil neznámý muž. Byl štíhlý, velice tmavý a ve večerních šatech vypadal dokonale. Tmavě hnědé oči se na ni však dívaly vážně a v opálené tváři měl nesouhlasný výraz.

„Sire?“ ozvala se nebojácně. „Gentleman neodposlouchává cizí rozhovor.“

Neznámý se uklonil.

„Madam, mladá dáma by neměla na nabídku k sňatku odpovědět s takovou tvrdostí.“

Ravina cítila, jak jí do tváří stoupá krev. Věděla, že její chování odsuzuje právem, netušil však, jaký je mezí ní a Gilesem vztah a že jí trochu křivdí.

„Aha, takže jsem se měla hloupě usmát a povědět Gilesi de Laceymu, jakou poctu mi projevuje, když zvažuje, že bych mu byla vhodnou manželkou?“

Tmavovlasý muž k ní o krok postoupil a v ten okamžik vyšel zpoza mraků měsíc a zalil zahradu stříbřitou září. Ravinina diamantová sponka se zatřpytila jako led.

Z domu se ozvala hudba, tentokrát polka.

Ravina se rozhlédla kolem sebe a podrážděně uvažovala, kde se zdržel Robert Dunster s její citronádou. Kdyby se tu objevil, neznámý by musel se svou přednáškou skončit.

„Věřím, že jste mohla mladého vikomta odmítnout laskavěji,“ sdělil jí neznámý. „Nabízel vám své srdce a život. To jistě není málo.“

Ravina rozčileně rozložila vějíř. Věděla, že má pravdu, ale něco v jeho chování ji nutilo tvrdohlavě si stát za svým.

„Chápu, sire. Nuže, doufám, že až vy jednoho dne někoho požádáte o ruku, bude vaše vyvolená tak nadšená, jak by podle vás měla být.“

Na okamžik se rozhostilo ticho a Ravina bojovně zvedla bradu. Pohlédla mu přímo do temných neproniknutelných očí a pomyslela si, že se mu ve tváři zrcadlí bolest.

Byl to však jen záblesk a hned zmizel. A k jejímu překvapení k ní natáhl ruku a jedním prstem se dotkl volánu z krémové krajky nahoře na rukávu.

„Máte na šatech skvrnu od krve, madam. Doporučuji vyčistit, jakmile to bude možné. A dejte si pozor, lady Ravino. Trny, které píchají, jsou v každém vztahu.“

Vážně se poklonil, otočil se a zmizel v temných zahradách.

Ravina si prohlížela volán a zachmuřila se. Ten podivný muž měl pravdu. Na krajce byla kapička krve.

Okamžitě si uvědomila, že musí být z prstu sira Dunstera. Trn na růži, kterou zvedl, ho popíchal, a když ji pak chytil za paži, ušpinil jí šaty.

Otřásla se. Nenáviděla pohled na krev, zejména na oblečení.

Přidržela si sukni z krémové krajky a rychle zamířila pryč z růžové zahrady. Nechtěla tam zůstat a znovu si muset povídat s Robertem Dunsterem.

Neznámý muž ji rozzlobil.

Když však mířila k domu, rozhodnutá najít své přátele a přesvědčit je k odjezdu, uvažovala, jak je možné, že znal její jméno. Byla si jistá, že se nikdy předtím nesetkali. Nebyl to člověk, na jakého se dá snadno zapomenout.

Ravina neměla dobrou náladu, když konečně dorazila na Knightsbridge do Ashley House, londýnského sídla jejího otce, hraběte z Ashley.

Steven, noční sloužící, jí otevřel hlavní vchod. Ravina vystoupila z kočáru, poděkovala Rossovým, popřála jim dobrou noc a rychle vyběhla po schodech.

„Má paní,“ zamumlal sloužící, když vpadla do domu. Sundala si dlouhé bílé rukavičky a bezstarostně je odhodila na krásný vykládaný stolek v hale.

„Dobrý večer, Stevene. Jsem tak unavená. Myslím, že jsem tančila až příliš. Jsou rodiče ještě vzhůru?“

„Ne, má paní. Už se odebrali na lože. Ale vaše chůva na vás čeká ve svém pokoji. Říkala mi, že si nepůjde lehnout, dokud nebudete doma.“

„Proboha, proč to dělá?“ ucedila Ravina příkře. „Měla už být dávno v posteli. Stevene, mohl bys mi do pokoje nechat přinést šálek čaje a sušenky? Umírám hlady.“

Sloužící se pousmál, když si všiml, jak cestou ke schodišti shodila z ramen rubínově červený hedvábný plášť. Zvedl ho a povzdechl si. Od okamžiku, kdy se narodila, lady Ravina vládla celé domácnosti, sloužící však věděli, že se pod lehkomyslnou slupkou ukrývá laskavá a citlivá osoba.

Když mířil pod schody, uvažoval, jestli ji toho večera požádal někdo o ruku. V novinách o ní psali jako o jedné z nejkrásnějších debutantek, jaké kdy Londýn spatřil, a sloužící se vsázeli, kdo nakonec získá její ruku. Ravina ovšem netušila, že je její soukromý život tématem hovorů mezi služebnictvem.

Vyběhla po schodech, minula dveře do svého pokoje a zamířila k menšímu schodišti, které vedlo do místností, jež kdysi bývaly dětským pokojem a dětskou ložnicí. Nyní je ovšem obývala chůva, paní Johnsonová.

Ravina zaťukala na dveře, a aniž by čekala na odpověď, vrazila dovnitř.

„Ach, tady jste. Konečně, slečno.“

Chůva byla stará. Jak stará, to Ravina nevěděla. Byla její chůvou, předtím chůvou jejího otce a ještě předtím kojnou Ravinina děda.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Kapitola 1.