Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Alan Jacobson: Drtič

Vydání první

Copyright © 2009 and 2015 by Alan Jacobson

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2196. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Crush vydaného

nakladatelstvím Vanguard Press, a Member of the Perseus Books Group,

v roce 2009

Český překlad © 2018 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0885-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0886-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Alan Jacobson

DRTIČ

Věnováno Coreymu, Matthewovi a Danielle:

Jste větve na mém stromě, které nepřestávají dávat své plody.

A já jsem starý pařez.

Miluju vás všechny, až na Měsíc a zase zpátky.

„Je kapitální chybou teoretizovat dřív, než znáte fakta.“

SIR ARTHUR CONAN DOYLE

ÚSTY SHERLOCKA HOLMESE

„Vidíte, ale nepozorujete.“

SIR ARTHUR CONAN DOYLE

ÚSTY SHERLOCKA HOLMESE

„Ve víně je pravda.“

ŘÍMSKÉ PŘÍSLOVÍ

„Ó, ty neviditelný démone vína! Jestliže ještě nemáš

jména, aby tě pod ním znali, budu ti říkat ďáble!“[1]

WILLIAM SHAKESPEARE

1 William Shakespeare: Othello. Překlad Martin Hilský. Atlantis, Brno 2006, pozn. překladatelky

Prolog

Severozápadní patnáctá ulice 675

Washington, D. C.

„A ten policajt povídá té ženské: ‚Já nevím, co je tu k smíchu.‘“

Karen Vailová se rozesmála. Vyrazila si do města s detektivem Mandisou Manetteovou – patrně tou nejnepravděpodobnější osobou, s níž se mohla společensky stýkat – a chechtala se dalšímu z jejích neslušných vtipů. Všimla si ale, že Manetteovou vlastní pointa nepobavila. Tvář měla staženou, pohled soustředěný. A ruka se jí zvolna sunula pod sako. Pro zbraň.

„Nechci ti kazit večer,“ pronesla Manetteová, „ale tamhle je ozbrojený chlap a vypadá fakt nervózně. Za tvým levým ramenem.“

Vailová se zvolna pootočila a ledabyle se na muže podívala. Metr osmdesát, rozložitý, a jak konstatovala Manetteová, vystresovaný. Zpocený, očima těkal po ulici. Za minutu spočine pohledem na Vailové a Manetteové. Ten chlápek je mi povědomý. Proč? Sledovala jeho chování a pak, když natočil hlavu ze tří čtvrtin k nim, prohlédla si ho líp a...

A sakra. Vím, kdo to je. Za pár vteřin v nich patrně pozná policajtky a všechno bude v háji. Při pohledu na něj se jí vybavil chaos – a ten nepochybně nastane.

Vailová se rychle odvrátila. „Nedívej se na něj. Rozhodně je to špatné a je pekelně nervózní. A má dobrý důvod. Je to Danny Michael Yates.“

Manetteová vytřeštila oči. „Nekecej. Ten vrah policajtů? Víš to jistě?“

Vailová sunula ruku k pouzdru na suchý zip, připnutému v pase. „Sakra jistě. Co s tím budeme dělat?“

Manetteová posunula ruku za záda, nepochybně už se dotýkala pistole. „Zavolej metropolitní, ohlas jim, co tu máme. Já ho obejdu zezadu.“

Vailová vytáhla telefon a vytočila číslo. Byla k Yatesovi zády a pozorovala ho v odrazu proskleného průčelí Old Ebbitt Grillu. Mezitím hodnotila situaci. Chodník byl plný lidí, čekajících, až se uvolní stůl, popíjejících s přáteli, manžely, manželkami a spolupracovníky. Litovala, že nemůže zařvat: „Všichni k zemi!“ aby se jim nic nestalo. Protože měla intenzivní pocit, že to bude hodně ošklivé, a to hodně brzy.

Vailová ukončila hovor a vsunula BlackBerry do kapsy, přičemž pravou rukou pevně svírala Glock 23, uložený v pouzdru pod pasem.

Navázala ve skle výlohy oční kontakt s odrazem Manetteové a kývla, pak kradmo koukla po Yatesovi. Přesně v tom okamžiku se na Vailovou podíval a... Kurva – on mě...

Yates se otočil a začal se rychle prodírat shlukem lidí, stojících za ním. Vailová ho následovala, přičemž se usilovně snažila navigovat davem i se svým kolenem, dosud rozbolavělým po operaci. Manetteová, jak si domyslela, se k pronásledování připojila. Manetteová byla vysoká a hubená a vypadala jako sportovní typ – ať už to odpovídalo skutečnosti, nebo ne. Vailová mohla jen hádat – ale určitě bude rychlejší než Vailová se svou nedávno operovanou nohou.

Zahlédla Yatese, jak zahýbá na H Street – a jo, v těsné blízkosti už pádila i Manetteová. Kristepane, takhle si tu dámskou jízdu nepředstavovala.

Vailová zahnula za roh a dohnala Manetteovou, která nepřestávala pronásledovat Yatese. V lesku zbraně Manetteové se odrazila jantarová záře pouličního světla a Vailové náhle přejel po zádech nepříjemný pocit. Byli extrémně blízko Bílého domu, v jehož bezprostřední blízkosti se vyskytovalo víc agentů tajné služby a policistů než běžných občanů. Na střeše měli trvalé stanoviště ostřelovači a – teď tady honí černoška s velkou lesklou pistolí v pravé ruce bílého muže.

Bez uniformy. Bez viditelného odznaku.

Tohle nedopadne dobře a Vailové se zmocňoval neblahý pocit, že to nebude mít nic společného s Dannym Michaelem Yatesem.

Yates zahnul doleva, do Lafayette Parku, a sakra, to je ale blbec – zamířil rovnou k litinové bráně Bílého domu. Blbec nebylo přesné... spíš asi šílenec. Vailová uslyšela, jak Manetteová řve: „Policie, stůj!“

Na Yatese to nijak nezapůsobilo, jen znovu zahnul doleva, souběžně s plotem – což musel tak jako tak.

Vailová už ale znala odpověď: Manetteová byla zjevně skvělá sportovkyně, protože už se ocitla pouhých čtrnáct metrů za Yatesem, který se také pohyboval dost rychle.

Rozsvítila se světla. Spustil se alarm.

Vailová lovila z kabelky průkaz, pak ho otevřela v levé ruce a držela vysoko nad hlavou s glockem v pravici, aniž se zastavila. Ukazovala ostřelovačům, že je federální agentka a nepředstavuje pro prezidenta žádné ohrožení. A doufala, že si z toho dovodí, že Manetteová je taky policajtka.

Ještě než tu myšlenku zpracovala, uslyšela štěknutí výstřelu, při kterém jí bylo, jako by ji bodli do srdce. A Manetteová padla k zemi. Jenže nevystřelil ostřelovač ani pilný agent tajné služby. Byl to Danny Michael Yates, který se otočil a trefil Manetteovou do slabin. Dopadla tvrdě a rychle.

A svíjela se na zemi. Za Yatesem se objevil městský policista a skočil na něj. Přes trávník Bílého domu přebíhal půltucet agentů tajné služby s tasenými zbraněmi, rozepnutá saka na nich plandala. Ostřelovači na střeše obrátili zbraně dolů, červené laserové tečky z jejich hledí poskakovaly po oblečení a po dlažbě.

Vailová dobíhala k nim, funěla a oddechovala, studený noční washingtonský vzduch ji pálil v hrdle. Lapala po vzduchu a nasávala kyslík, když se jí z hrdla sípavě vydralo: „FBI!“ Zastavila se čtyři a půl metru od Yatese, který se sunul blíž k Manetteové.

„Je to policajtka,“ zařvala Vailová. „Je policajtka!“ Chtěla, aby všichni policisté na scéně pochopili, co se děje. Manetteová ležela na zemi, pistole se nalézala čtvrt metru od její ruky. Ale nebyla v takovém stavu, aby po ní mohla sáhnout. Ležela stočená do klubíčka.

Yates přistoupil o krok blíž a zbraň – vypadala jako beretta – držel mírně zdviženou, namířenou přibližně k Manetteové. „Ani hnout,“ vykřikla Vailová. „Ještě krok a je po tobě!“

„Klidně mě zabij hned,“ opáčil Yates. „Protože sebrat se nedám ani omylem. Zabil jsem poldu, myslíš, že v base přežiju noc?“

„Osobně se zaručím za tvou bezpečnost, Danny.“ Vailová teď zůstala stát a držela glock oběma rukama, pouzdro s průkazem leželo na zemi u jejích rozkročených nohou, odznak i průkaz mohl vidět každý, kdo by se namáhal podívat. „Postarám se, aby ses dožil soudu. Chápu, co si myslíš, vím, žes toho policajta nechtěl zabít.“

„Kecy. Chtěl jsem ho zabít! Já kurva policajty nenávidím, znásilnili mi matku. To si piš, že jsem ho chtěl zabít!“

Sakra, to je ale debil. Ten nemá naději. Já mu naservíruju věrohodnou obhajobu, a on mi řekne, že to tak není.

„Existuje jen jedna možnost, aby to dobře dopadlo, Danny. Odložíš zbraň a necháš mě, abych pomohla tuhle své parťačce. Je ti to jasné?“

Yates udělal další krok vpřed, berettou teď mířil přímo na Manetteovou. Vailová zvedla glock, na mušce měla pachatelovu hlavu.

„Hned,“ zařvala Vailová. „Pusť kurva tu zbraň!“

Yates však narovnal loket. Svaly na ruce mu ztuhly.

Vzhledem k úhlu nemohl nikdo jiný vidět to, co ona. Nepustil „kurva tu zbraň“, a tak ho Vailová střelila. Trefila ho rovnou do hlavy. A pak ještě doprostřed trupu, aby ho to srazilo dozadu, aby nešťastnou náhodou nevypálil na Manetteovou ve chvíli, kdy mu odcházel mozek. Dva rychlé výstřely. Přehnané? Možná. Ale v té chvíli, po pravdě řečeno, jí to bylo opravdu jedno.

Yates padl na zem. Vailová se rozběhla k Manetteové. Chytila ji, vzala do náručí. „Manny – Manny, je to dobrý?“

Obličej Manetteové byl smáčený potem a zkřivený bolestí.

A tehdy Vailová ztratila nervy. Ucítila náhlé uvolnění, stres posledních dvou měsíců ji zasáhl silou tornáda a srazil ji zády na kamennou podezdívku plotu Bílého domu.

Rozruch kolem, zpanikařené kroky, křik, strkanice. Někdo v modré košili se stříbrným odznakem před ní poklekl a vypáčil jí z ruky glock.

Agenti tajné služby v tmavých oblecích stáli u plotu Bílého domu strnulí a napjatí. Bíločervenomodré hlídkové vozy městské policie s motory puštěnými na neutrál čekaly ve vzdálenosti padesáti metrů. Kolem se hemžilo půl tuctu policejních motorkářů v uniformách, tvořených bílými košilemi a černými kalhotami.

Thomas Gifford, asistent velícího zvláštního agenta, pověřený velením Útvaru behaviorální analýzy, se legitimoval nejbližšímu agentovi tajné služby a kráčel k sanitce, která zacouvala k nízkým betonovým sloupkům trčícím z chodníku. Vailová seděla na nízkém zadním prahu vozidla záchranné služby, pohled upřený kamsi do betonu.

Gifford se zastavil půl metru před ní a hrábl si rukou do vlasů, jako by získával čas, protože nevěděl, co říct. „Já myslel, že máte rezervaci na večeři. Říkala jste to, když jste odcházela z práce – že musíte vyrazit brzy.“

„Jo, říkala. A pak jsme uviděly Yatese a já zavolala...“

„Tak jo,“ Gifford zvedl ruku. „Zatím to necháme být. Jak je vám?“

Vailová vstala, narovnala se a protáhla. „Nic mi není. Něco nového o Mandise?“

„Budou ji operovat. Roztříštěná pánev. Ale střela minula hlavní tepny, takže to bude dobré. Bude se muset nějakou dobu léčit, ale měla štěstí. Měla štěstí, že jste byla u toho.“

„Se všemi těmi ostřelovači a tajnou službou a městskou policií kolem? Asi by to dopadlo dobře i beze mě.“

„Já to slyšel jinak. Hodnotili situaci, zaujímali pozice, snažili se přebrat si, co se sakra děje. Ostřelovači by nejednali, dokud by nebylo jasné, že je prezident v ohrožení. A i když to zní drsně, Danny Michael Yates ohrožoval jen vás a detektiva Manetteovou. Potom co Yates řekl, že zabil policajta, městským to začalo docházet. Ale namouduši nevím, jestli by ho někdo z nich střelil dřív než vy. Zachránila jste jí život, Karen.“

Vailová se zhluboka, přerývaně nadechla. „Měla jsem dobrý úhel. Viděla jsem mu na paži, na ruku – věděla jsem, že tu spoušť stiskne.“

Gifford odvrátil pohled, rozhlížel se po veškerém přítomném policejním personálu. „Ještě chodíte ke cvokaři?“ Vailová kývla.

„To je dobře. Hned ráno za ním zajděte do ordinace. Pak vypadněte na chvíli z města. Pročistěte si hlavu. Dva měsíce po Mrtvých očích je tohle to poslední, co potřebujete.“ Koutky úst jí zacukaly úsměvem.

„Co je?“ zeptal se Gifford.

„Nestává se nám často, že bychom se na něčem shodli. Obyčejně vám chytrolínsky odmlouvám. Ale v tomhle případě jsem zticha. A omlouvám se, není tu nic k smíchu.“

Vailová si uvědomila, že to byla pointa vtipu, který jí Manetteová předtím vyprávěla. Už se jí nezdála tak legrační.

Vailová zamířila k autu a těšila se, že – konečně – odjede z města. Kam? To je jedno. Hlavně pryč odsud.

JEDNA

St. Helena, Kalifornie

Napa Valley

Lisování hroznů není nepodobné samotnému životu: drtíte a mačkáte, dokud šťáva nevyteče z dužiny a ta nezemře náhlou, ubohou smrtí. Bez životadárné krve se bobule scvrkne a pak vyhodí. Rozhází. Použije se jako hnojivo, vrátí se do země. Prach ve větru.

Ale navzdory oblasti, v níž John Mayfield pracoval – v Napa Valley – nebyla smrt rozdrcením vyhrazena pouze hroznům.

John Mayfield měl rád své jméno. Připomínalo mu sklizeň a prosluněné vinice.

Provedl však jednu drobnou úpravu: matka mu nedala druhé křestní jméno, a tak si ho vybral sám – Wayne. Vzhledem k jeho povolání připomínalo „John Wayne“ image drsňáka, filmové hvězdy. Také to byla připomínka Johna Waynea Gacyho, neblaze proslulého sériového vraha. A sérioví vrazi se skoro vždycky zapsali do povědomí veřejnosti pod třemi jmény. Jeho osobnost – kterou záhy bude znát celý svět – se musí vybrušovat a připravovat.

Mayfield přejel pohledem místnost. Shlédl na ženu, která už nedýchala a zanedlouho se bude podobat scvrklé slupce rozdrcené bobule hroznového vína. Zapnul kameru a dbal na to, aby objektiv zachycoval krev vytékající z její paže a žíznivou půdu pod ní, která ji vpíjela, jako by čekala stovky let, až ji někdo napojí. Tekutina vytvořila loužičku, pak zvolna prosakovala pod povrch. Nějaký zvuk opodál ho probral z transu. Neměl moc času. Mohl si vybrat zónu zabíjení jinak, vyhnout se všem rizikům. Jenže nešlo o to, zůstat nepozorovaný. Šlo o mnohem víc.

Žena neocenila jeho velikost, ani moc a sílu. Neviděla v něm tu ojedinělou bytost, jíž byl. Její chyba.

Mayfield setřel z nože otisky prstů a pomocí čistého kapesníku vsunul ostrý nástroj pod ženina bedra. Napřímil se, odkopl sypkou hlínu pod svýma nohama, aby zakryl šlépěje, a pak couval pryč.

DVĚ

Karen Vailová kráčela po zahradě penzionu Mountain Crest a držela se za ruku s Robertem Enriquem Umbertem Hernandezem. Zastavila se u okraje sousední vinice. Zadívala se na keře révy, v březnovém chladu mělo zapadající slunce žhavě oranžovou barvu.

„Jsi nějak zticha od chvíle, co jsme vystoupili z letadla. Ještě uvažuješ o své přihlášce do Akademie?“

„To jsem tak průhledný?“ zeptal se Robby.

„Jen pro chytrou profilovačku z FBI.“

Robby potěžkával velkou dlaní spleť větviček révy. „Jo, přemýšlím o tom.“

„Do Akademie se dostaneš, Robby. Možná ne hned, při těch úsporných opatřeních, ale věř mi. Dokážeš to.“

„Bledsoe tvrdil, že by mi mohl něco opatřit v okrese Fairfax.“

„Vážně? Tos mi neříkal.“

„Nechtěl jsem o tom mluvit. Vlastně o to nestojím. Kdybych o tom mluvil, mohlo by se to uskutečnit.“

„Tomu přece nevěříš.“ Pokrčil rameny. „Fairfax by byl o schod výš než Vienna. Je to obrovský policejní sbor. O moc víc akce.“

„Já vím. Jenže je tu ta jedenáctiletá čekačka, než se stanu profilovačem, od nástupu do Akademie. Čím déle mi potrvá dostat se k FBI, tím déle musím čekat.“

„Co kdybys zavolal Giffordovi?“ zeptala se Vailová. „Já myslela, že ti něco dluží. Kvůli tvé matce. Kvůli jejich vztahu.“

„Tak to vnímal Gifford, ne já. Slíbil jí, že na mě dá pozor.“ Robby na okamžik uhnul pohledem a pak dodal: „Nic mi nedluží. A já nestojím o žádné laskavosti.“

„Co kdybych se na to mrkla já, v tichosti, nenápadně, až se vrátíme domů?“

Robby o tom chvilku přemítal. „Možná.“

„Můžu tam zavolat hned ráno, zasondovat.“

„Ne. Jsme tu na dovolené, abychom se toho všeho zbavili. Počká to.“

Otočili se a vykročili směrem ke svému apartmá jménem Žhavé rande, jež se nalézalo v samostatném domku mimo hlavní budovu. Podle informací na webových stránkách bylo v podniku největší a honosilo se prostornou hlavní ložnicí, obytným pokojem s vlastní verandou a vyhlídkou na vinici, jakož i vířivkou v koupelně. Uprostřed dveří visela dřevěná tabulka, rudá s namalovanými plameny.

Vailová nahmatala v kapse klíč, který obdrželi, když se před čtvrt hodinou zapsali na recepci. „Určitě?“

„Naprosto jistě. Hned teď to mažu z hlavy. Od téhle chvíle nic než zábava. Platí?“

Vailová zastrčila klíč do zámku a otočila jím. „U mě dobrý.“ Otevřela dveře a rozhlédla se po načančaném zařízení pokoje. Odkopla boty, rozběhla se, dopadla na postel a poskakovala na ní jako pětiletá. „Tohle by mohla být zábava,“ mrkla na něj.

Robby stál pár kroků od ní, ruce v bok, a zubil se od ucha k uchu. „Takhle jsem tě ještě neviděl.“

„Od téhle chvíle nic než zábava, ne? Bezstarostný svět? Žádní sérioví vrazi, co nám poskakují v hlavě, žádní velitelé, co nás sekýrují. Žádná pracovní rozhodnutí. A žádný nadbytek testosteronu v ovzduší.“

„Tenhle pokoj se jmenuje Žhavé rande, ne? To by mělo být na týden naše heslo.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Citáty

Prolog

JEDNA

DVĚ