Samo Marec

This Is Hardcore

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Hey, I went to college once

but all they found were rats in my head

(Pulp – This Is Hardcore)

I.

*

Žiadna veda, povie Dano a otočí sa na ne. Ak by to bolo zložité, ľudia by predsa drogy nebrali, to dá rozum. Chystá nádobíčko a zľahka rozmýšľa nad tým, že je to jedna z príjemnejších činností. Obe ho sledujú.

Je Silvester.

Rodičov presvedčil o výhodách toho, ak práve teraz na pár dní odcestujú. Ešte predtým mu však nezabudli pripomenúť, aké dôležité je starať sa o obrovský fikus, neodškriepiteľnú dominantu obývačky.

Jasné, prikývol a prikyvoval, až kým za nimi nezatvoril dvere. Prakticky vzápätí sa fikus ocitol na úplnom konci zoznamu jeho priorít, čo bolo vzhľadom na to, že Dano nemal priority prakticky žiadne, svojím spôsobom obdivuhodné.

Pozrite, povie Lenke a Jane. Trochu si prečistiť dierky a rozrobiť na niekoľko dielov. Rovnakých. Urobí tri. Roluje stokorunáčku a potom tie tri rovnomerné čiary ešte raz zrovná. Nakloní hlavu a pozrie sa na svoje dielo. Zhodnotí ho ako podarené. Má rád, keď sa mu veci daria. Strčiť do nosa, povie im. Dvíha bankovku zrolovanú do trubičky. Celkom ako v inštruktážnom videu. Nakloniť sa a vtiahnuť, nakloní sa a naprázdno vtiahne. Vystrie sa späť. Rozumiete. Rozumiete?

Lenka a Jana prikyvujú.

Trochu to bude štípať, ale dá sa to zvládnuť. A najmä to rozhodne stojí za to. Víťazné gesto, bank padol. Usmeje sa, akože všetci predsa vieme, o čom hovorí. Je rád, keď je vtipný.

*

Dano je skôr nižší ako vyšší a pohybuje sa v tom neurčitom veku medzi osemnásť a dvadsať, keď sa človek prvýkrát snaží aspoň trochu zamyslieť nad svojou budúcnosťou. Niečomu podobnému sa úspešne vyhýba skrátka preto, že to považuje za zbytočné. Je pevne presvedčený, že nejako už bude aj bez toho, aby sa o to priamo pričinil.

Za tento postoj vďačí tomu, že posledné roky systematicky fajčí marihuanu. Tá ho spoľahlivo obrala o pocit, že by mal dosahovať nejaké ciele, a spôsobila mu pohodlnú nevedomosť. Väčšinou sa mu nechce ani oholiť, zvykne mať strnisko a vlasy neurčitej dĺžky, tiež v závislosti od toho, ako veľmi sa mu nechce.

Zlý dojem však nie je na mieste. Dano rozhodne nie je hlúpy, len trpí absolútnym nedostatkom ambícií. Ak by predsa nejaké mal, celkom určite by nesedel na rodičovskej pohovke a už vôbec by nezasväcoval dve slečny do tajov užívania drog. Takéto momenty vypovedajú mnoho o ďalšom živote. Ak, povedzme, sedíte na takejto pohovke, existuje celý rad vecí, ktoré v živote nedosiahnete a môžete ich z neho vyškrtnúť. Ale veď o tom potom.

*

Sediac na pohovke Dano pozoruje, že obývačka sa postupne zapĺňa. Je tu Filip, ktorý bude celý čas dílerom, a Paťo, ktorý prišiel s ním, objavia sa dvaja týpci, ktorých

Dano nikdy nevidel a oni nič nepovedali, tak sa ich nikto nič nepýtal. Prišli, postavili sa do rohu, nikomu ani slovo a začali tancovať. Sami dvaja pre seba, zďaleka jediní a je im to jedno, presne ako je Danovi jedno, že tancujú na hudbu, ktorá nie je omnoho hlasnejšia ako Slovenský rozhlas o ôsmej ráno pri hlásení hladiny Dunaja. Niveau stable, skonštatuje spokojne a vracia sa k svojmu pôvodnému poslaniu.

Čiže to bude štípať, pripravte sa na to, zopakuje pre istotu. Nekýchnuť a nezakašľať, lebo sa to všetko rozfláka. Celá kompozícia a krása toho momentu bude v riti. A to už je naozaj všetko.

Podáva bankovku Lenke, tá si prefúkne dierky presne tak, ako jej bolo povedané, skláňa sa, potiahne a už je to dnu, nosná prepážka čara zbavená. Horká chuť smeruje cez dutiny do hrdla a Lenka trochu zachrčí, ale potom je všetko v poriadku.

Pri návšteve záchoda pred chvíľou sa zastavila pred zrkadlom. Usúdila, že je pekná, hneď vzápätí však dodala, že jej to je aj tak úplne jedno. Nenávidela svoju detsky peknú tvár a dlhé hnedé vlasy, nenávidela to, aká je útla a prítulná a pocity, ktoré táto kombinácia vyvolávala v chlapoch. Najviac zo všetkého nenávidela znamienko na pravom líci, ktoré sa zdvihlo zakaždým, keď sa usmiala. Vyzerá to očarujúco, hovorila jej mama vo svojich lepších časoch. Lenka nikoho očarovať nechcela a problém vyriešila tak, že sa prestala usmievať.

Opláchla si tvár a zahľadela sa sama sebe do očí, o ktorých jej mama v horších časoch hovorievala, že dokážu zamraziť. To sa jej páčilo omnoho viac, dávalo jej to totiž nádej, že niekto v nej vidí aj niečo viac ako len dievčatko. Tento svet totiž nie je pre dievčatká stvorený a čím skôr si to tie dievčatká uvedomia, tým lepšie. Len aby sa vedelo. Aby tu, kurva, nikto nehovoril, že to nehovorila. Prikývla si. Má pravdu.

*

Sme späť v krajine fikusov, kde Jana na nič nečaká. Nie je čas, alebo niečo v tom zmysle. Lenka má ešte stále zatvorené oči, je príliš skoro po záverečnom hvizde a ona ešte stále spracováva bezprostredné dojmy zo stretnutia, ale Jana jej už trubičku berie z ruky, strká si ju do nosa a polovica z čiary mizne v nenávratne.

Neznáma dvojica stále tancuje na hudbu pre nepočujúcich, fikus stále zakúša svoje horšie časy. Predo dvermi alebo za nimi, v tomto nikdy nemám jasno, je Silvester. Jednou lajnou sa nič nezmení. Takto to chodí.

Jana sa nakloní nad druhú polovicu, jednou rukou si pridŕža vlasy, ale neopatrne vydýchne a všetko sa v sekunde rozletí po stole. Na krátky moment je prichytená v bezradnosti, ktorá prináleží jej veku.

Pozrie sa na Dana a toto je jeho šanca blahosklonne sa usmiať.

Blahosklonne sa usmieva.

*

Jednoduché veci sú jednoduché.

Dano sa pred niekoľkými týždňami vracal domov poslednou električkou, Jana do nej pristúpila a prisadla si k nemu. Nikdy neboli skutočnými kamošmi, ale ak cestovali v jednej električke, bolo by zvláštne, ak by nesedeli spolu. Tu, v meste, ktoré nemá obyvateľov a napriek tomu mestom je, si nevyberáte, s kým v električke sedíte.

Na ďalšej zastávke Dano vedel, že je sama doma a navyše osamelá, hoci viac než to bola opitá. O zastávku neskôr vedel, že vystupuje s ňou a ešte o jednu neskôr aj naozaj vystúpil. Nezamýšľal sa prehnane načo, prečo a čo potom, nesprevádzal to ani žiaden poriadny rozhovor, všetko to boli takmer holé vety. Výsledkom však je, že to odvtedy spolu ťahajú preto, že ani jeden z nich zatiaľ neprišiel na dôvod, prečo to nerobiť.

Ako vravím, takéto jednoduché to je.

Mám už premyslený aj koniec, ktorý zabezpečí, že sa Dano a Jana poberú každý svojím smerom a urobia to navždy:

Zhruba o dva týždne ju bude Dano čakať na lavičke, lebo presne tam v tom veku vždy čakáte, ona bude, povedzme, desať minút meškať, a keď príde, na chvíľu si sadne, ale niečo v tom, ako sa správa, mu napovie, že je to naozaj len na chvíľu.

Máš na viac, skonštatuje konverzačným tónom na margo ich vzťahu a odíde svoj život definitívne zasvätiť svetu, do ktorého patrí.

Dano z toho nebude mať absolútne žiaden pocit. Absolútne žiaden.

To však bude až o dva týždne. Teraz je Silvester.

*

Dano začne na stole hľadať niečo, čím by rozfúkaný prášok opäť dostal na jednu peknú, uhladenú a radostnú kopu. Prehrabuje sa medzi cigaretovými škatuľkami a popolom, slalomuje medzi fľašami. Jana mu nakoniec podáva svoju občianku. Na Dana sa z nej usmieva čerstvo pätnásťročné dievčatko a tento pohľad mu spôsobuje takmer výčitku, s ktorou skoro aj bojuje, ale v poslednej chvíli sa jej predsa len vyhne. Výčitka výstražne zatrúbi a zabliká svetlami, a pokračuje v opačnom pruhu ďalej.

Svet je totiž postavený tak, že na ňom existujú ľudia, ktorí prežijú celý život v montérkach a podľa toho sa aj správajú. Chlastajú a nadávajú, a občas to robia v opačnom poradí. Nie sú starí, oni dokonca nie sú ešte ani poriadne mladí, vieme predsa, v akom vekovom rozpätí sa pohybujeme, ale aj tak majú stále silnejší pocit, že kdesi po tej krátkej ceste, ktorou zatiaľ prešli, sa už niečo stihlo nenapraviteľne pokaziť. Oni to nielenže nevedia napraviť, ale vlastne si ani vôbec nie sú istí, čo by to niečo malo byť.

Musí to byť tiesnivý pocit, lenže ho nevedia ani pomenovať. Nerozumejú tomu, čo cítia, takže im ostáva iba neurčitý nepokoj, ktorý sa občas preklopí do agresie, a ostáva im ešte alkohol, nie z nejakého špecifického dôvodu, ale preto, že to tak jednoducho robia všetci.

*

Jana, napríklad, si už onedlho vyberie omnoho neomylnejšie a my si môžeme povedať, že nie je dôležité, ako onen Jožo vyzerá, ale čo robí.

Jožo totiž čaká na jeden deň. Už teraz vie, že jedného dňa ten jeden deň príde. Nevie, čo sa stane, ale nepochybuje o tom, že sa všetko zmení. Jedného dňa. Nevie kedy, ale vedomie, že jedného dňa určite, ho upokojuje. Čakanie na ten deň trávi Jožo pitím, lebo tak to robia všetci jeho kamaráti. Nie je bohvieaká individualita, to určite nie.

Jana nemá rada, keď Jožo pije, lebo jej potom nadáva a keď má chuť, zbije ju. Chuť má možno nie často, ale určite pravidelne. Nepáči sa mu, keď mu hovorí, aby toľko nepil, myslí si totiž, že to sú presne tie reči, pre ktoré by chlap, za ktorého sa pokladá, nemal mať pochopenie.

Nezmláti ju veľmi, nie je predsa len tak nejaký kokot, ktorý by mlátil svoju frajerku, zato je okolo toho vždy veľa kriku. Jana mu napríklad hovorí, že nakoniec ten kokot predsa len je, a to hneď riadny, vždy to o ňom vedela a vôbec nerozumie, prečo sa s ním vôbec vláči, tiež zvykne povedať, že odchádza, už nikdy sa nevráti, potom odíde a najneskôr o dva týždne sa to všetko zase opakuje. Vždy bola zimomravá, povie si jej mama, keď spolu jedia nedeľné raňajky a Jana má oblečený hrubý rolák, ktorý jej spoľahlivo zakrýva paže. Môže ju to dokonca aj trochu trápiť, táto jej zimomravosť.

*

Jana má modré oči a výrazné pery, ktoré len tesne, ale ešte stále z tej správnej strany balansujú na hrane medzi zvodnosťou a vulgárnosťou. Má veľké prsia, tie ju istým spôsobom úplne definujú, sama ich totiž pokladá za svoju najväčšiu a vlastne jedinú prednosť. Jedného dňa, o niekoľko neodvratných rokov neskôr, sa ich veľkosti začne prispôsobovať aj celé jej telo. Tak to chodí.

Zo všetkých týchto dôvodov je však Jana ideálnym materiálom, ešte neotesaným a tvárnym. Všetko, čo jej ponúknete, vyskúša, čo poviete, to spraví. Má ešte príliš málo rokov a pocit, že aj príliš málo času, takže to, čo jej život dáva, berie takpovediac zaradom a robí to so záujmom mláďaťa, ktoré ešte nemá ani tušenia, o čo tak naozaj na tomto svete ide.

Áno, dalo by sa povedať, že je vlastne hlúpa. Je aj mladá, ale zatiaľ čo mladosť jedného dňa podľahne gravitácii, tá hlúposť jej zrejme skutočne ostane. Presne toho som sa bál. Dovtedy však vo voľných chvíľach navštevuje deviaty ročník základnej školy a Danovi potom pobavene rozpráva o tom, ako sa na biológii učia o otepľovaní, opeľovaní, alebo o čom sa to vlastne učia. Dano netuší, ale rozhodne si povie, že školy zaspali tempo a zaspali svet, nestihli sa zmeniť a nikdy to už nedobehnú, lebo učiteľky napríklad ani netušia, čo ich žiačky robia vo voľnom čase. Väčšina z nich si to dokonca ani nevie predstaviť a svet napriek tomu plynie ďalej.

Jana teda nikdy nezmúdrie, nebude to potrebovať. Ako to tak chodí, jej život zrejme nebude z najveselších. Bude ju trieskať od steny po stenu a od chlapa k chlapovi, niektorý z nich ju asi bude biť, nie kvôli nej, ale kvôli sebe a ďalší bude chlastať. Nájde sa aj taký, ktorý to bude robiť všetko naraz a možno práve pri ňom akosi prirodzene ostane.

Tak naozaj to nikdy nebude ono. Možno to vie, a preto si teraz užíva. Iste, na pätnásť rokov a celý život pred sebou to nie je dobrá východisková situácia.

*

Jana sa od stola prudko vystrie a trhne hlavou dozadu. Z očička vyhŕkne slzička, ono to totiž trochu zaštípe a trochu zabolí, kdesi v srdci pichne, keď detstvo navždy odchádza, možno aj skaly trikrát zvolajú, kto si to má všetko pamätať.

Stisne Danovi ruku tak, až to zabolí. Ak by medzi nimi dvoma existovala nejaká chémia, ak by vôbec mala čas vzniknúť, práve teraz by v tom ich malom vesmíre zavládlo očakávanie. Lenže očakávanie nezavládne, nedorazí, nie je. Namiesto toho je náhle, Jana ani fakt nevie ako, polnoc.

Petardy sú pozapichované v snehu a každý, kto chce, drží v ruke šampus. Kto chce, kričí a skáče.

Najväčšia skupina ľudí sa akosi automaticky sústredila okolo novoročného špeka, ale Danovi sa do cesty nanešťastie zase pripletie Jana. Uškrnie sa, v zozname jeho priorít totiž práve súperí o miesto s fikusom, lenže sa naňho vrhne, zavesí sa mu nohami okolo pása a bozkáva ho, tak ju proste drží. Nič iné mu ani neostáva.

Milujem ťa, môže mu ona pritom pokojne hovoriť, vôbec predsa netuší, čo to znamená a on si môže povedať, že toto je naozaj zbytočné, neviem, som nerozhodný, ale predstaviť si to dokážem. Jana ide do všetkého po hlave a jedno milujem ťa pre ňu nemá nijaký obsah. Čo najšetrnejšie ju položí nohami späť na zem a môže dodať tu stoj, hlavne tu, preboha, stoj a nikam sa nejeb.

*

Jana má v Danovom živote, samozrejme, len prechodnú úlohu, je jednou z tých vecí, ktoré sa prihodia, chvíľu zotrvajú, a zo života aj z knihy odídu skôr, ako si na ne človek dokáže poriadne zvyknúť. Urobia to s väčším, väčšinou však s menším rachotom. Pragmatická záležitosť.

S Lenkou však spolu vyrastali, spolu chodili do škôlky a školy, a potom spolu aj chodili, až kým nezistili, že spolu omnoho lepšie vychádzajú, keď rytmické pohyby vykonávajú každý s niekým iným. Toto zistenie im zabralo jedno celé pomerne nešťastné leto. Úprimne, nestálo to zanič, malo to však aj svoje dobré stránky – odkedy sa rozišli, boli ako brat a sestra.

O polnoci je konečne aj Lenka vysmiata a šťastná a ak to pripíšeme drogám, nebudeme ďaleko od pravdy. Pribehne na pomoc trochu bezradne stojacemu Danovi, dlho a silno sa objímu, určite dlhšie a silnejšie ako predtým s Janou, ktorá to celé sleduje a je jej to úprimne jedno.

Nech je tento rok fakt najlepší a nech nám je stále takto dobre, kričí Dano, aby prekričal vybuchujúce petardy.

Áno, áno, prikyvuje Lenka. Bude nám, ja to viem, brácho.

Bude.

A takto sa potom ešte chvíľu držia.

Lajnu? spýta sa jej.

Nejak sa mi to vymyká z rúk.

*

Ďalej to ide rýchlo, rýchlejšie ako rýchlo, čas sa zúfalo míňa. Slová nestačia, veci sa hýbu, ďalší ľudia prichádzajú a nikto neodchádza, z jednej miestnosti do druhej, z obývačky s obrovským fikusom na chodbu a odtiaľ do kuchyne, tam z nejakého dôvodu za stolom sedia štyria ľudia a nič nehovoria, všetci sa všade na chvíľu zastavia, vlastne nie, nezastavia, lebo vravím, nie je čas, stretávajú sa a nič si nehovoria, len sa pri svojom presune míňajú, prikyvujú si, a potom ide každý zase ďalej, ako jedno veľké perpetuum mobile, ktoré dokáže spôsobiť, že noc sa nikdy neskončí. Každý má dnes večer svoju vlastnú dráhu.

Uprostred toho všetkého sa objaví opitý chalan, ktorého nikto nepozval a možno preto sa tu ocitol, chytí Dana za rameno a povie mu idem domov, ako keby na tom záležalo, a Dano súhlasne prikyvuje, plne ho v jeho snahe podporuje, ešte nikdy nikoho vlastne takto nepodporoval, prikyvuje, len aby prikývol, medzitým už zabudol, o čo v tejto situácii vlastne išlo, prikývol by na všetko, najmä je to ale úplne jedno, takže chalan ešte raz každému prítomnému porozpráva, ako veľmi ide domov a nikto mu nehovorí, aby ostal.

Všetko je stroboskop, Filip vo svojej pozícii v kresle, odkiaľ má spoľahlivo pod kontrolou cirkuláciu drog v miestnosti, keď sa do toho opäť pripletie Jana, už takmer zabudnutá, určite celkom nepodstatná a snaží sa Dana zatiahnuť niekam, kde by mohli vytvoriť dvojicu, ale Dano sa vzpiera, krúti hlavou a nemá čas a je aj ten opitý chalan, ktorý definitívne položil obetu na oltár vlasti. Sedí na stoličke v predsieni, je oblečený, a teda skutočne na odchode, ktorý tak dlho plánoval, jednu nohu má prehodenú cez druhú a viaže si šnúrku, a to by bolo všetko v skutku podarené, lenže navyše tak trochu spí, úplne spí, čiapka beznádejne na hlave a hlava odkväcnutá bokom. Zabudol odísť, tak to chodí.

*

Dano zrazu čelí hneď dvojakému problému: vôbec netuší, ako sa dostal do kúpeľne a čo tam s ním robí Jana. Nakoniec sa zrejme nechal presvedčiť o tom, že ich spoločnou túžbou je vzájomne splynúť, usudzuje pod tlakom okolností, ale nie je si tým nijako istý, skôr si len náhle potrebuje utvoriť názor. Určite však v kúpeľni je a opiera sa o práčku, dôkazy sú nevyvrátiteľné.

Svetlo ostalo zhasnuté, takže z umývadla a vane sú len obrysy.

Cíti ju, tak to všetko musí byť pravda.

Cez otvorené okno ťahá a počuť ľudí na schodoch.

Dávaj bacha, nech tým štupľom niekomu nevybiješ oko, počuje, ako niekomu hovorí Lenka. Ozve sa buchnutie šampusu a zvuk vína vytekajúceho na schody.

Dano chápe svoju situáciu napriek jej nejasnosti a rozumie veciam, ktoré sa od neho očakávajú. Vykonáva ich teda, všetky tie činnosti, ktoré k takejto činnosti náležia: občas ju trochu uhryzne do ucha, zoberie do rúk tie jej grandiózne prsia, jeden z mála skutočných dôvodov, prečo to spolu ešte tie dva týždne budú ťahať ďalej, do bozkávania dáva trochu viac nadšenia a keď Jana zapradie, usúdi, že to robí dobre.

*

Niežeby to robil prvýkrát, ale jeden nikdy nevie, kedy to robí dobre, aj keď si práve, povedzme, myslí, že vie.

*

Pohodlnejšie sa oprie o práčku a pritisne ju k sebe. Ruky premiestňuje na zadok a stisne. Je to dobrý pocit. Keď si ho v tých obtiahnutých bielych gatiach pri tejto príležitosti prechádza, hovorí si, že aj toto je jedna z príjemnejších činností.

Pár nešikovných chvíľ venuje snahe vyzliecť jej tielko, ona ho však predbehne so samozrejmosťou, ktorá celkom nezodpovedá jej veku, ale v budúcnosti sa jej určite zíde. Hneď potom aj z neho sťahuje všetky veci a on sa v miernom šoku z rýchlo sa vyvíjajúcej situácie nezmôže na odpor.

Vonku sa niekto pošmykne na šampanskom, ktoré už stihlo zamrznúť.

Piči, zaznie.

Ostatní sa smejú.

Jana sa spúšťa na kolená a Dano sa o práčku opiera zase o niečo pohodlnejšie. Už si je úplne istý, že toto všetko je naozaj. Toto je jeho obľúbená časť.

*

?, spýta sa ho.

Dano prikývne.

Čo to má znamenať? rozvinie svoju otázku.

Nemuseli by sme, odpovie, ale nie je si tým celkom istý. Sám nevie, kde sa to v ňom vzalo, ale opakuje jej to už štvrtýkrát.

A čo chceš robiť?

Neviem.

?!, spýta sa ešte dôraznejšie. Nudí ju to. Pičoviny, skonštatuje.

To nie sú pičoviny žiadne toto, namieta. Ale sú aj nejaké lepšie okolnosti a podmienky a vôbec. Toto nemám v pláne, hovorí jej a vidí, že mu absolútne nerozumie.

Absolútne nerozumie tomu, prečo, keď je tu, povedzme, príležitosť, by sa niekomu mohlo nechcieť alebo prečo by, povedzme, rozmýšľal nad tým, či to mal v pláne. Pozerá sa naňho, zdola, je nahá, jeho vec v ruke, čaká na štartovací povel a štartér zrazu vymýšľa blbosti. Naozaj vôbec nerozumie.

Veď to je jedno kedy, snaží sa jej vysvetliť a vôbec nevie, že žiadne ďalšie kedy už nebude, lebo ona sa práve teraz možno rozhoduje, že ak to má byť takto, tak žiadne ďalšie kedy už naozaj nebude a že je čas začať rozmýšľať nad niekým iným, kto by to jeho miesto zastal nejako lepšie a ochotnejšie. Neviem.

Celkom určite však, ako tam takto kľačí, povel stále v nedohľadne, povie:

Dano, ale ja ťa prosím. Povie to dôrazne a potom to ešte raz zopakuje. Prosím ťa. Jeho starostlivo vystavané obranné múry sa rúcajú, lebo keď žena prosí, gentleman pomôže, čo vôbec nie je dôvod, ktorým si to Dano ospravedlnil, ale keby chcel, mohol by. Najmä však nemal pocit, že by niečo ospravedlňovať mal.

*

Tie kachličky pekelne chladia, pomyslí si, lenže potom si ľavú nohu udrie o vaňu a hlavu o podlahu, čo sa o niečo neskôr ukáže ako pravidelný jav. Temenom totiž do dlážky búši v podstate systematicky.

Keď raz budem plešatý, aspoň viem, odkiaľ to mám, prebehne mu mysľou, ale potom sa rozhodne sústrediť na udržanie erekcie.

Trvá to dlho, možno aj jeden celý ľudský život, je to logické vyústenie toho, čo sa udialo pred reklamou. Namiesto túžby sú to, pravda, len technicky dobre zvládnuté cviky, ktoré sa už v priebehu svojich krátkych životov stihli naučiť niekde inde, ale takto technicky vzaté to je dobré, veď ak si obaja zastanú svoje úlohy, zlé to byť nemôže.

Vymieňajú sa, sucho a prakticky a niekedy na druhý alebo tretí deň podvečer, keď má Dano konečne čas všimnúť si aj sám seba, zistí, že má do krvi doodierané kolená. Lenže práve teraz sú to presne také detaily, ktoré si nevšíma. Jana navyše má kožený náramok s pyramídami vybrúsenými do špicu a teraz ho začína používať. Pevne stláča Dana nohami a hroty najprv zabodne niekam pod jeho lopatky. Potom mu nimi plynule, jedným pomalým ťahom, prejde po chrbte. Bolieť ho to bude až zajtra, teraz sa na ňu pozrie. Uškrnie sa naňho, že je to akože všetko súčasť tej veľkej hry na brutálny sex a je to zábavné, alebo to niekde aspoň písali.

Skúsi ju pobozkať, asi v rámci nejakého vstrekovania citov do situácie, ale ona ústami uhne a na tom chrbte, ktorý vyzerá, ako keby práve vybojoval čestný, ale zbytočný boj s mimoriadne nasraným tigrom, ho členkami ešte pevnejšie objíme.

*

Toto všetko sa odohráva v dobe, keď internet zohráva len veľmi malú úlohu v tom, ako sa točí svet a za trojriadkové displeje mobilov sa platia tisíce. Korún. Zhruba vtedy niekedy vznikla pesnička, po ktorej už tá kapela nenahrala žiadnu takú, ktorá by sa jej čo i len priblížila.

Ráno počítá noční ztráty

Spadnul most a vítr strhnul dráty

Jižní část divadla odplavala

Lalala Lalalalalalala

*

Nakoniec sa zhodnú, že už toho bolo dosť. Urobia to bez vyvrcholenia a bez slov a rovnako sa aj oblečú. Nepohodlná chvíľa ticha.

Tam von, za dverami, späť v skutočnom svete, potom niekto púšťa Ramones a Dano si s Lenkou zatancuje, Sheena is a Punk Rocker, fuck yeah, energia sa vrátila, toto je pravdivejšie ako sex, ráno, keď už slnko svieti tak, že sa mu to skoro dá aj veriť, niekto otvára ďalšie šampanské a k nemu pripravuje snehovú pochúťku. Jana tam už nikde nie je, ale nikomu aj tak nezáleží na dievčatkách a ich bielych nohaviciach, až kým nakoniec v celom byte, v celom tom hroznom zmätku a neporiadku, neostane len on a Lenka. Je neskoré ráno.

Dano stojí v prázdnej obývačke, v ktorej po návštevníkoch ostal len dym, a spokojne sa usmieva.

Tak toto je teda ten nový rok. Nech je najlepší.

Nech je. Lenka prikývne. Odpáli špeka, podá mu ho. Na dobrú noc, povie priduseným hlasom a vyfúkne dym. Sú príliš unavení na to, aby mysleli na niečo iné, a potom už je koniec. Môžu sa uložiť. Bude to skvelý rok a oni ho s touto myšlienkou začínajú.

*

Stenly vyleští pohár a skontroluje ho proti svetlu. Čistý. Niežeby na tom záležalo, niežeby sa azda mohol objaviť niekto, komu by v tom pohári musel niečo ponúknuť, ale niečo robiť treba a v leštení pohárov Stenly exceluje.

Položí ho do poličky, zoberie handru a začne pomaly, s výrazom človeka, ktorý si je vedomý, že má na túto činnosť celý večer, utierať pult. Dano s Lenkou zdvihnú poháre a prázdne poldecáky, ktorými večer posúvajú do znesiteľnejšej roviny. Stenly poutiera. Je to svojím spôsobom peklo.

Keď ho tvorila, mala príroda rozmarnú náladu, a tak Stenly skončil vysoký a chudý, jeho primalý nos zdobia priveľké okuliare a neprimerane dlhé ruky z neho robia tvora podobného pavúkovi. Je celý taký nepravdepodobný, lenže je to kamoš, tvrdí Lenka. Kamoši nemôžu za to, ako vyzerajú. Jednoduchý a dobrý človek na začiatku svojej celoživotnej čašníckej dráhy, ktorý dokáže napríklad dokonale leštiť poháre. Nič viac, ale ani nič menej.

Ciboha, ta to je muka, povie Dano, položí svoje poháre naspäť na bar a my by sme ešte chvíľu mohli okolo toho tancovať, prekrúcať pravdu a rozmýšľať, ako to povedať krajšie, lenže pravda je taká, že to muka jednoducho je.

Krčma je prázdna, robí to väčšinu času a robí to zo zásady. Prázdnota je jej raison d’être. Navždy vo svojom poslednom ťažení. Je mŕtva a mŕtva krčma znamená, samozrejme, linoleum a neónky, nedá sa inak.

Neónky v nej niekedy zažívajú lepšie, ale väčšinu času skôr horšie časy. Tie druhé sú zhodou okolností napríklad práve teraz, tiež však boli tých pár rokov predtým a budú takmer určite aj po celý zvyšok zaznamenanej histórie, teda za predpokladu, že nejaká vôbec existuje.

Že ju niekto vôbec zaznamenal.

Každopádne, horšie časy. V tých lepších sú neónky stlmené a doprevádzajú opitého dídžeja. Opitý dídžej doprevádza opitých ľudí.

Lepšie časy občas predsa len nastanú: krčma sa, rovnako ako celé mesto a jeho okolie, dvakrát do roka, raz v lete a raz v zime, na niekoľko dní absurdne zaplní ľuďmi. Jedného dňa, bez výstrahy, náhle a z večera na ráno, sa všade vyroja turisti. Zaberú každé lôžko a každé miesto na parkovanie, vytvoria rady na vlekoch, lanovkách aj v potravinách a dídžej bude pre tých z nich, ktorí netrpia prebytkom vkusu, hrať práve v tejto krčme.

Prídu totiž Vianoce a hneď po nich Silvester, a tí ľudia budú platiť priveľa peňazí za príliš zlé služby. Prídu piť pridrahé pivo a cez deň sa viac opaľovať ako lyžovať, teda ak bude pekné počasie. To cez Vianoce býva málokedy, oni to však nemajú odkiaľ vedieť. Dôležité je, že nakoniec budú mať pocit, že boli v prírode a športovali. Čo, samozrejme, nebude tak celkom pravda.

Poobzerajú sa, títo cudzí ľudia, vydržia týždeň vo svojich hoteloch s polpenziami a bazénmi, zavzdychajú, aké je to všetko kurva krásne, tie hory a ten vzduch a tie hory a ten vzduch, ale najmä tie hory a ten vzduch.

Kurva krásne.

Kurva fandim, povie Dano, lenže potom turisti odídu a Dano a oni ostanú, odkázaní čakať na to, kedy si ich prídu obzrieť zas. Opäť nastanú normálne, štandardne zlé časy, v ktorých je krčma prázdna a neónky bzučia, lebo všade naokolo je ticho.

Svietia ostro, priamo a nepríjemne, osvetľujú prázdne boxy a kreslá, dnes totiž zase nikto neprišiel.

Mŕtvy biliardový stôl a jukebox, ktorý zo zotrvačnosti hrá, ale nikto si v ňom nič nepúšťa, nie je si totiž z čoho vyberať.

Vpravo v rohu automat na šípky blikajúci tiež zo zvyku. Zdá sa byť jedinou vecou v celom meste, ktorá ešte aspoň nejako dáva najavo, že vôbec žije. Tu môžete stráviť celé dni blúdením v hmle a uvažovaním, čo sa to vlastne kurva stalo. Kde sú všetci? Po väčšinu roka sa mesto samo od seba mení na Macondo. Prázdne, opustené a vyľudnené.

Neviem, či ľudia umierajú na prázdnotu, ale mestá celkom určite. Nie je to príjemné, ak v jednom takom práve žijete, povedal by Dano, ak by sa ho niekto spýtal, lenže ani spýtať sa nemá kto.

*

Stenly z handry vyžmýka neexistujúci bordel a poberie sa na druhú stranu baru. Život je nahovno, niečo totiž robiť musí a poháre sú vyleštené.

Dano sa potichu natiahne cez bar. Pomaly a precízne vyťahuje spomedzi ostatných fľašu borovičky, z ktorej vo voľnom čase popíjajú. Trochu pritom o ne ťukne a ony trochu zazvonia, ale tento drobný zvuk spoľahlivo prehluší jukebox. Dano a s ním aj Lenka poďakujú Gine G., jej zásadný letný hit ich totiž zachránil.

*

Now those lazy summer days, they seem so far away.

Wherever you may go, ti amo. Presne tento mám na mysli.

*

Rýchlo a potichu nalieva, najprv Lenke a potom aj sebe, kúsok sa vyleje na čerstvo utretý pult. Stenly si stále drží pozíciu falošného krídla na druhej strane a je otočený chrbtom.

Ukladá fľašu späť a plné poldeci berie do ruky cestou späť na stoličku. Nie je čas. Potichu, ani nie zvukom, skôr len pohybom, si pripíja s Lenkou a obaja rýchlo vyprázdňujú poháre.

Trochu to zaštípe.

Stenly končí svoju obchôdzku, ďalšie kolo zbytočnej činnosti si dá tak o pätnásť minút. Handru hádže do umývadla a zapaľuje si cigaretu. Vracia sa k nim. Bolo by chybou, ak by to, čo sa stalo, bral osobne. Dano to tak určite nemyslel, to len bola taká doba a inak sa proste nedalo. Väčšinou je taká doba, že sa inak nedá. História je, aká je. Ale mohla by byť iná.

Ta čo, dame poldeci, keď už taka muka je?

Toto je Stenlyho jediná chyba. Stenly neberie drogy, jeho drogou je alkohol.

Keď vidí, ako sa Lenka s Danom zatvária, rezignovane pokrčí ramenom.

To je na mňa.

Ku dvom prázdnym poldecákom na pulte pridáva tretí a všetky ich napĺňa.

Aby som nepil sam, povie a naozaj to znie skoro ako vysvetlenie.

Pokiaľ ide o Lenku s Danom, obaja mlčia a sledujú ho. Pokiaľ ide o Ginu G., nemá čo viac povedať, lebo nikto nikdy nepočul jej ďalší singel.

Stenly je kamoš.

Ciboha, povie Dano ešte raz a lenivo sa vystrie predtým, ako sa všetci traja napijú. Muka toto, že to možné neni.

*

Dvere s popraskaným lakom a špinavými sklami sa rozletia a Paťo tri schodíky zdolá jedným krokom.

Mládež! vykríkne ešte skôr, ako sa niekto k nemu stihne otočiť. Prvý sa spoza baru vykloní Stenly.

Sevas, pozdraví ho. Paťo je už pri ňom.

Paťo. Ak si sami seba predstavíte ako rodiča a ak si predstavíte, že by ste mali dieťa, no a ak by to dieťa malo nejakých kamošov, bol by Paťo váš najobľúbenejší z nich. V ideálnom svete. Lenže ideálny svet sa od toho skutočného odlišuje. Nie veľmi, len trochu. V niektorých aspektoch, napríklad v Paťovej povahe.

Paťo totiž nie je zlý človek, ako vravím, v normálnej situácii sa naňho pozriete a v tej bacuľatej tvári si možno všimnete aj nejaký záblesk dobrosrdečnosti. To zľahka obézne telo sa vám možno bude zdať dobroprajné. Možno spoznáte tú lepšiu stránku, ktorú sa Paťovi darí úspešne skrývať, keďže podstatnú časť života trávi vešaním toho svojho máličko obézneho tela po predmetoch. Tiež pomerne často kladie svoju plešivejúcu hlavu na krčmové stoly, čiže pravdepodobne nikdy nezistíte, že nejaká jeho lepšia stránka existuje.

Nikdy sa nestane najobľúbenejším kamošom vášho fiktívneho dieťaťa.

Nikdy to neuhrá.

Jedného dňa sa omylom vyberie do školy a to bude jeho koniec.

Tak veru.

*

Paťo si odsunie barovú stoličku, posadí sa na ňu, potom zistí, že takto to nie je pohodlné, tak z nej skĺzne. Zistí, že mu je teplo, vyzlečie si vetrovku, chvíľu hľadá, kam by ju asi mohol zavesiť, lenže nič nenachádza, čiže ju podáva Lenke, ktorá ju berie, lebo ju to zastihlo nepripravenú a takto ju drží a čaká, čo bude ďalej.

Mládež! zadeklamuje Paťo.

To si už spominal, preruší ho Stenly. Daš si niečo?

Paťo prikývne. Niečo si dám, hej. Čo robíte dnes? Lebo ja mám pocit, že tu len tak posedávate, a to sa mi teda nezdá správne, to sa mi vôbec nezdá správne.

A čo si to teda daš?

Otočí sa. Ja, kurva, neviem. Daj mi, čo chceš. Alebo mi nedaj nič, aj tak sme na odchode.

Hm, zhrnie to Dano. Obzrie sa okolo seba a stále vidí len prázdnu krčmu, lenivo sa posúvajúcu k záverečnej. Rozhodne nemá pocit, že by priestor zrazu začal prekvitať pohybom. Na tom mi niečo nesedí, poznamená.

To preto, že nič nevieš.

Stenly pred každého postaví borovičku, zdá sa to byť správny moment, rovnako ako každý iný. Všetci si štrngnú a keď sa poháre vrátia prázdne, Paťovi už konečne nič nestojí v ceste.

Ideme sa baviť, mládež, párty bude, párty a my na nej nebudeme chýbať, lebo by sme si to čo?

S nádejou sa pozrie na ostatných, lenže nikto s ním nehrá. Každý čaká, že si tú vetu dopovie sám, keď už raz začal.

No lebo by sme si to kurva neodpustili, dopovie teda nakoniec, lenže problém je v tom, že sa nikto jeho ponukou nezdá byť oslovený. Lenka si zapáli cigaretu, a potom zapaľovač podá Stenlymu, jukebox sa rozhodne scénu podfarbiť pustením Wind of Change.

Ako, niežeby som skákal od radosti, ale keď počujem tento Sauerkraut, zrazu sa mi to zdá byť skoro úžasný nápad, skonštatuje Dano. Nemôžeš túto vec nejako vypnúť?

Stenly pokrúti hlavou. Turisti, vole. Keď začuju na chodniku cez reprak Scorpions, určite pridu. Tak mi to bolo vysvetlene.

Hej, skvostné. Určite prídu. Už si kupujú letenky. Dano si odpije z piva, lenže Paťo sa nevzdáva.

Mám auto. Myslím to vážne. To tu chcete len tak sedieť a čakať na to, kým niekto príde? A kto má, kurva, prísť? Čo sa tu akože ešte dnes udeje? Párty je niekde úplne inde a vy tu síce môžete sedieť a nadávať na to, ako na vás svet serie, ale potom sa nečudujte, keď jedného dňa zistíte, že vám ten svet utiekol.

Ja idem, povie Dano. Vážne, toto sa nedá. Všetko je lepšie ako Scorpions, vysvetlí, keď sa Lenka naňho nechápavo pozrie.

No dobre, ale stale nemame šofera, pripomenie Stenly a hneď potom zistí, že sa naňho Paťo s Danom uprene pozerajú.

Pil som, skúša argumentovať, ale na takýto argument nikto nereaguje. Netreba tomu rozumieť tak, že by šoférovanie pod vplyvom nepovažovali za zlú vec. Považujú, ale sú veci a potom sú iné veci, a toto je jedna z tých iných vecí. Ak by toto konkrétne šoférovanie pod vplyvom položili na váhu, určite by sa naklonila na tú správnu stranu. Pozitíva jednoducho prevažujú.

Stenly zoberie prázdne poldecáky, vloží ich do umývačky a vypne chladiaci box. Inventúru robiť nemusí.

Prezlečiem sa. Päť minut.

Výborne, mládež, ja som to vedel. Paťo zatlieska.

A Lenka sa poberie s nimi, lebo nevie, čo iné by robila.

*

Tá dlhá a rovná cesta jediná spája tento svet s tým druhým. Tu je pokoj, tu sú hory a hodnoty, tu sú stromy a nie ľudia, tam je to presne naopak. Tak nejak.

Keď sa na ňu raz vydáte, už nie je kam odbočiť. Strmo smerujete dole do City, ktoré vás očakáva. Sprevádza vás les a nič viac ako samotnú cestu vidieť nie je.

Prejdete priecestie. Tam, kde vždy niekto na tenkej krajnici stopuje, práve teraz nestojí nikto. Je totiž sobota večer a je neskoro, každý sa už dostal, kam sa dostať mal, a ten, kto sa tam doteraz nedostal, pre toho je už neskoro.

Žiadne auto nevchádza na hlavnú cestu od technických služieb, starých, schátraných a skoro prázdnych. Nikto už technické služby nepotrebuje a ak aj raz do roka áno, práve vtedy nie sú poruke. Práve vtedy sa technické služby škrabú na temene hlavy celé v šoku z toho, že ich zima zase raz svojím nástupom prekvapila.

Ak by technické služby, pravda, počúvali neomylné proroctvá doktora Iľka, vedeli by. Pripravili by sa a možno by z nich ostalo niečo viac ako len hrdzavejúca plechová strecha a poloprázdne garáže. Možno by ľudia mali pocit, že sú na niečo dobré, teraz sú len ďalšou z vecí, ktorá má svoje lepšie časy už za sebou.

Jedného dňa celé toto mestečko dospeje do bodu, keď bude otázne samotné opodstatnenie jeho existencie. Opustia ho jeho vlastní obyvatelia: zrazu budú mať pocit, že už stratilo svoj zmysel a že už jeho obyvateľmi nie sú. Akosi, akýmsi bližšie neurčeným spôsobom sa stalo, že sa tu ocitli, nič viac. Už nebudú jednoliatym organizmom, to len osud ich sem zavial. Každý za seba a tak. Sám mám málo, viete ako. Tak to chodí.

Koniec ukážky

This Is Hardcore

Samo Marec

Samo Marec

This Is Hardcore

V roku 2013 vydala Agentúra Limerick s.r.o. v spolupráci

so Samom Marcom a internetovým kníhkupectvom Gorila.sk

Agentúra Limerick s.r.o.

Sputniková 16

821 02 Bratislava

tel: +421 904 006 270

mail: info@limerick.sk

www.limerick.sk

Všetky práva vyhradené. Okrem použitia krátkych ukážok

pre účely recenzie a kritiky nesmie byť žiadna časť tejto knihy reprodukovaná ani šírená bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora alebo vydavateľa.

© Samo Marec 2013

© Agentúra Limerick s.r.o., Bratislava 2013

Obálka © Lucia Čermáková www.luciacermakova.com

Fotografia na obálke © Betty Trubačová www.bettyphoto.com

Jazyková úprava Zuzana Hargašová

Zalomenie www.iris-knihy.sk

Tlač Finidr

ISBN 978-80-89647-17-0

Lucia Čermáková (1982) pracuje ako grafická dizajnérka v reklamnej agentúre a je autorkou obálky. Vo voľnom čase sa venuje grafike a maľbe a onedlho bude veľmi slávna.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

I.

Tiráž