Stephen King and Owen King

SLEEPING BEAUTIES

Copyright © 2017 by Stephen King and Owen King

All rights reserved.

Translation © 2018 by Marína Gálisová

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6138-9

Venované pamiatke

Sandry Blandovej

Postavy

Okresné mesto Dooling

Truman „Trume“ Mayweather, 26, výrobca pervitínu

Tiffany Jonesová, 28, Trumanova sesternica

Linny Marsová, 40, dispečerka v úrade šerifa okresu Dooling

šerifka  Lila Norcrossová, 45, jej šéfka

Jared Norcross, 16, študent strednej školy v Doolingu, syn Lily a Clinta

Anton Dubcek, 26, majiteľ a manažér firmy Anton, údržbár bazénov, s. r. o.

Magda Dubceková, 56, Antonova matka

Frank Geary, 38, veterinárny referent mesta Dooling

Elaine Gearyová, 35, dobrovoľníčka v Goodwille a Frankova manželka

Nana Gearyová, 12, šiestačka na základnej škole v Doolingu

Essie, 60, miestna bezdomovkyňa

Terry Coombs, 45, zástupca šerifky

Rita Coombsová, 42, Terryho manželka

Roger Elway, 28, zástupca šerifky

Jessica Elwayová, 28, Rogerova manželka

Platinum Elwayová, 8 mesiacov, dcéra Rogera a Jessicy

Reed Barrows, 31, zástupca šerifky

Leanne Barrowsová, 32, Reedova manželka

Gary Barrows, 2, syn Reeda a Leanne

Drew T. Barry, 42, finančný poradca

Vern Rangle, 48, zástupca šerifky

Elmore Pearl, 38, zástupca šerifky

Rupe Wittstock, 26, zástupca šerifky

Will Wittstock, 27, zástupca šerifky

Dan „Treater“ Treat, 27, zástupca šerifky

Jack Albertson, 61, zástupca šerifky (vo výslužbe)

Mick Napolitano, 58, zástupca šerifky (vo výslužbe)

Nate McGee, 60, zástupca šerifky (vo výslužbe)

Carson „Patriot“ Struthers, 32, bývalý šampión v boxe

JT Wittstock, 64, tréner futbalového tímu strednej školy

Dr. Garth Flickinger, 52, plastický chirurg

Fritz Meshaum, 37, mechanik

Barry Holden, 47, advokát ex offo

Oscar Silver, 83, sudca

Mary Paková, 16, stredoškoláčka

Eric Blass, 17, stredoškolák

Curt McLeod, 17, stredoškolák

Kent Daley, 17, stredoškolák

Willy Burke, 75, dobrovoľník

Dorothy Harperová, 80, dôchodkyňa

Margaret O’Donnellová, 72, sestra Gail, dôchodkyňa

Gail Collinsová, 68, Margaretina sestra, sekretárka u zubára

pani Ransomová, 77, cukrárka

Molly Ransomová, 10, cukrárkina vnučka

Johnny Lee Kronsky, 41, súkromný detektív

Jaime Howland, 44, profesor dejepisu

Eve Blacková, vyzerá zhruba na 30, cudzinka

Väznica

Janice Coatesová, 57, riaditeľka Ženského nápravnovýchovného zariadenia v Doolingu

Lawrence „Lore“ Hicks, 50, jej zástupca

Rand Quigley, 30, dozorca

Vanessa Lampleyová, 42, dozorkyňa a víťazka majstrovstiev v pretláčaní rúk, kategória 35 – 45, roky 2010 a 2011

Millie Olsonová, 29, dozorkyňa

Don Peters, 35, dozorca

Tig Murphy, 45, dozorca

Billy Wettermore, 23, dozorca

Scott Hughes, 19, dozorca

Blanche McIntyrová, 65, sekretárka väznice

Dr. Clinton Norcross, 48, hlavný psychiater väznice a manžel Lily Norcrossovej

Jeanette Sorleyová, 36, väzenkyňa č. 4582511-1

Ree Dempsterová, 24, väzenkyňa č. 4602597-2

Kitty McDavidová, 29, väzenkyňa č. 4603241-2

Angel Fitzroyová, 27, väzenkyňa č. 4601959-3

Maura Dunbartonová, 64, väzenkyňa č. 4028200-1

Kayleigh Rawlingsová, 40, väzenkyňa č. 4521131-2

Nell Seegerová, 37, väzenkyňa č. 4609198-1

Celia Frodová, 30, väzenkyňa č. 4633978-2

Claudia „Sexbomba“ Stephensonová, 38, väzenkyňa č. 4659873-1

Ostatní

Lowell Griner, 35, na úteku pred zákonom

Maynard Griner, 35, na úteku pred zákonom

Michaela Morganová, rodená Coatesová, 26, reportérka News-America

náčelník Svetlonos (Scott David Winstead ml.), 60, kazateľ Osvietených

lišiak, zhruba 4 – 6 rokov

Máš prachy, nemáš, ono je to fuk.

Máš IQ? Nemáš? Aj na to sa kašle.

Ak si žena, tak na svete

vždy visíš na konci chlapovej mašle.

A ak si žena, tak si prišla na svet,

aby ti to dal vyžrať, krásna pani.

Aby po tebe všetci dupali,

klamali ti

a motali ti hlavu

a nemali ťa za nič.

Sandy Poseyová: Ak si žena

Text: Martha Sharpová

Podľa mňa ti svetelný štvorec ukradnutý byť nemôže!

Reese Marie Dempsterová, väzenkyňa číslo 4602597-2,

Ženské nápravnovýchovné zariadenie Dooling

Varovali sme ju. Vysvetlili sme jej to. Nedala si povedať.

Senátor Addison „Mitch“ McConnell

o senátorke Elizabeth Warrenovej

Spiace krásavice

Nočný motýľ Evie rozosmeje. Pristane jej na nahom predlaktí a ona ho ukazovákom jemne pohladí po hnedosivých vlnách, ktoré mu sfarbujú krídla. „Ahoj, krásavec,“ povie mu. Nočný motýľ vzlietne. Stúpa vyššie a vyššie, až ho zhltne kus slnka zamotaný medzi ligotavými zelenými listami šesť metrov od miesta na zemi medzi koreňmi, kde leží Evie.

Z čierneho otvoru v strede kmeňa vylezie stužka medenej farby a skrúti sa medzi vrstvami kôry. Samozrejme, Evie hadovi nedôveruje. Už s ním mala problémy.

Jej nočný motýľ sa spolu s desaťtisícom ďalších zdvihne z vrcholca Stromu v praskajúcom sivohnedom oblaku. Roj sa valí oblohou k chudorľavým boroviciam na opačnej strane lúky. Evie vstane a ide za nimi. Pod nohami jej praskajú steblá a nahú pokožku odiera tráva vysoká po pás. Keď sa priblíži k lesu, smutnému a z veľkej časti vyťaženému, zacíti prvé chemické pachy – čpavok, benzén, ropu a ešte kadečo iné, desaťtisíc vrúbkov na jednom páse kože – a vzdá sa nádeje, ktorú si ani neuvedomovala.

Z jej šľapají vyrážajú pavučiny, šíria sa a iskria v rannom svetle.

PRVÁ ČASŤ

STARÝ TRIANGEL

V ženskej base

je sedemdesiat žien,

s nimi by som bývať chcel,

potom ten starý triangel

by mohol zvoniť

na brehoch Kráľovského kanála.

Brendan Behan

Prvá kapitola

1

Ree sa spýtala Jeanette, či niekedy pozorovala svetelný štvorec, ktorý vrhá okno. Jeanette povedala, že nie. Ree ležala na vrchnom lôžku, Jeanette na spodnom. Obidve čakali, kedy cely odomknú a pôjdu na raňajky. Bolo ďalšie ráno.

Jeanettina spoluväzenkyňa Ree sa svetelným štvorcom zjavne zaoberala takmer vedecky. Pustila sa do vysvetľovania, že štvorec začína svoju dráhu na stene oproti oknu, skĺzne dolu, potom sa preplaví cez dosku stola a napokon dopadne na dlážku. Ako Jeanette vidí, teraz sa nachádza presne v strede dlážky a je neskutočne jasný.

„Ree,“ zamrmlala Jeanette, „mne nejaký svetelný štvorec môže byť ukradnutý.“

„Podľa mňa ti svetelný štvorec ukradnutý byť nemôže!“ Ree vydala gagotavý zvuk, ktorým vyjadrovala pobavenie.

Jeanette odvetila: „Ako myslíš,“ a jej spoluväzenkyňa ešte raz zagagotala.

Ree bola v pohode, ale správala sa ako decko – znervózňovalo ju ticho. Sedela za finančné podvody, falšovanie a prechovávanie drog s cieľom predaja. Ani jedno z toho jej ktovieako nešlo, a preto skončila tu.

Jeanette zavreli za zabitie – jednej zimnej noci v roku 2005 bodla svojho manžela Damiana skrutkovačom do slabín, a keďže bol zhulený, zostal sedieť v kresle a vykrvácal. Samozrejme, aj ona bola zhulená.

„Dívala som sa na hodiny,“ pokračovala Ree. „Stopla som si to. Svetlo prejde od okna na dlážku za dvadsaťdva minút.“

„Mala by si zavolať do Guinnessovej knihy rekordov,“ navrhla Jeanette.

„Snívalo sa mi, že som jedla čokoládový koláč s Michelle Obamovou a ona sa naštvala: ‚Priberieš z toho, Ree!‘ Hehe, ale jedla ho tiež.“ Ree zagagotala. „Nie. To som si vymyslela. Snívalo sa mi o jednej učiteľke. V kuse mlela, že nie som v správnej triede, a ja zase, že som v správnej triede, a ona, že dobre, potom nám niečo vysvetľovala a potom mi zase povedala, že nie som v správnej triede, a ja, že nie, som v správnej triede, a tak stále dookola. Vlastne o nič nešlo, ale bola to otrava. O čom sa snívalo tebe, Jeanette?“

„No…“ Jeanette si lámala hlavu, ale na nič si nespomenula. Po nových liekoch akoby mala tvrdší spánok. Predtým občas mávala nočné mory o Damianovi. Väčšinou vyzeral tak ako vtedy ráno, keď bol mŕtvy, pokožku mal fľakato modrú ako vlhký atrament.

Jeanette sa doktora Norcrossa spýtala, či si myslí, že ten sen súvisí s pocitom viny. Doktor na ňu pozrel s tým svojím výrazom, či to akože myslí vážne, čo ju vždy najprv vytáčalo, ale zvykla si na to, a potom sa jej spýtal, či si myslí, že králiky majú ovisnuté ušká. Jasné. Chápem. Jeanette však tie sny rozhodne nechýbali.

„Prepáč, Ree. Neviem. Ak sa mi niečo snívalo, tak je to fuč.“ Niekde na chodbe na poschodí krídla B klopkali po betóne topánky: dozorca vykonával poslednú kontrolu pred otvorením dverí.

Jeanette zavrela oči. Vymyslela si sen. Väznica v ňom bola zrúcanina. Po starých stenách ciel sa šplhali popínavé rastliny a chveli sa v jarnom vánku. Strop bol napoly preč, zhltol ho čas, zostal z neho len prístrešok. Po hŕbe hrdzavých trosiek pobehovali jašteričky. Vo vzduchu poletovali motýle. V tom, čo zostalo z cely, bolo cítiť sýte vône zeme a lístia. Bobby bol unesený, stál vedľa nej pri diere v stene a nazeral dnu. Jeho mama bola archeologička. Ona to miesto objavila.

„Myslíš, že ťa pustia do televíznej súťaže, keď máš záznam v registri trestov?“

Predstava sa rozplynula. Jeanette zastonala. Nuž, bolo to pekné, kým to bolo. Život bol jednoznačne lepší na tabletkách. Našla s nimi pokoj. Jedno treba doktorovi uznať – vďaka chémii sa žije lepšie. Jeanette otvorila oči.

Ree na ňu zízala. Väznica na tom nemala zásluhu, ale dievča ako Ree sa tu možno ocitlo vo väčšom bezpečí. Vonku by mohla veľmi ľahko podbehnúť pod auto. Alebo predať trávu agentovi, ktorý na to vôbec nevyzeral. Veď to aj spravila.

„Čo je?“ spýtala sa Ree.

„Nič. Len som bola v raji a tvoja papuľa mi ho odfúkla.“

„Čo?“

„Kašli na to. Počúvaj, podľa mňa by mala existovať televízna súťaž, do ktorej by si mohla ísť len vtedy, ak máš záznam. Volalo by sa to Vyklam si výhru.“

„To už hej! Ako by to fungovalo?“

Jeanette sa posadila, zívla a pokrčila plecami. „Musím sa nad tým zamyslieť. Vytvoriť pravidlá.“

Ich domov bol taký, aký vždy bol aj bude, svet bez konca, amen. Cela dlhá desať krokov so štyrmi krokmi medzi posteľou a dverami. Steny boli hladké, z betónu farby ovsenej kaše. Zvlnené fotky a pohľadnice (niežeby sa chcel na ne niekto dívať) držali na jedinom povolenom mieste kúsky zelenej lepiacej hmoty. Pri stene stál kovový stolík a pri druhej krátky kovový policový diel. Vľavo odo dvier bol oceľový záchod, nad ktorý si museli čupnúť, a obe odvracali pohľad, aby si vytvorili úbohú ilúziu súkromia. Z okienka na dverách cely, cez dvojité sklo na úrovní očí, bolo vidieť krátku chodbu, čo sa tiahla cez krídlo B. Každý centimeter a predmet v cele mal príchuť prenikavých väzenských pachov: potu, plesne a lyzolu.

Jeanette si chtiac-nechtiac všimla ten svetelný štvorec medzi posteľami. Bol takmer pri dverách – ale ďalej sa nedostane, však? Ak bachar nestrčí do zámky kľúč alebo neotvorí celu na diaľku zo strážnice, zostane tu trčať rovnako ako ony.

„A kto by to moderoval?“ spýtala sa Ree. „Každá súťaž potrebuje moderátora. Aké by boli ceny? Ceny musia byť dobré. Detaily! Musíme vymyslieť detaily, Jeanette.“

Ree so zdvihnutou hlavou pozerala na Jeanette a nakrúcala si na prst pevné odfarbené kučery. V hornej časti čela mala jazvu, ktorá pripomínala odtlačok grilu – tri súbežné čiary. Jeanette nevedela, kto alebo čo jazvu spôsobilo, ale domyslela si. Nejaký chlap. Možno jej otec, možno brat, možno frajer, možno niekto, koho nikdy predtým nevidela a už nikdy neuvidí. Diplomaticky povedané, väzenkyne nápravnovýchovného zariadenia v Doolingu sa nepreslávili vyhrávaním cien. Zato sa často zaplietli s darebákmi.

Čo s tým? Môžete sa ľutovať. Alebo nenávidieť sama seba či všetkých ostatných. Môžete fetovať čistiace prostriedky. Môžete robiť čokoľvek (v rámci svojich obmedzených možností), ale nič tým nezmeníte. Ďalšiu šancu rozkrútiť veľké ligotavé koleso šťastia nedostanete skôr ako pri nasledujúcom prerokúvaní žiadosti o podmienečné prepustenie. Jeanette ním chcela zakrútiť z celej sily. Musela myslieť na syna.

Ozval sa hlasný buchot, keď dozorca zo strážnice odomkol naraz šesťdesiatdva zámok. Bolo pol siedmej a osadenstvo ciel vyšlo von na nástup.

„Neviem, Ree. Zamysli sa nad tým,“ povedala Jeanette, „aj ja sa nad tým zamyslím a potom si to preberieme.“ Švihla nohami a vstala z postele.

2

Pár kilometrov od väznice na terase u Norcrossovcov údržbár bazénov Anton lovil z hladiny mŕtvy hmyz. Doktor Clinton Norcross venoval bazén svojej manželke Lile na desiate výročie. Clint potom pri pohľade na Antona často pochyboval, či to bol múdry darček. Aj dnes ráno.

Anton na sebe nemal tričko, a to z dvoch dôvodov. Po prvé malo byť horúco. Po druhé brucho mal ako skala. Údržbár bazénov Anton bol vskutku vyrysovaný, vyzeral ako z obálky ľúbostného románu. Keby ste Antonovi strieľali do brucha, museli by ste to robiť zboku, aby sa guľka neodrazila do vás. Čo také jedáva? Hory proteínu? Ako cvičí? Čistí Augiášov chliev?

Anton zdvihol hlavu a usmial sa spod ligotavých slnečných okuliarov Ray-Ban Wayfarer. Voľnou rukou zamával Clintovi, ktorý ho pozoroval z okna hlavnej kúpeľne na poschodí.

„Preboha, človeče,“ zašomral si potichu Clinton. Odmával.

„Maj zľutovanie.“

Clint odstúpil od okna. V zrkadle zavretej kúpeľne sa zjavil štyridsaťosemročný beloch, držiteľ bakalárskeho titulu z Cornellovej univerzity a doktorského titulu z Newyorskej univerzity, majiteľ miernych tukových fáld, ktoré mu k pásu prilepila hlavne Grande Mocha zo Starbucksu. Šedivejúca brada nepripomínala ani tak mocného drevorubača ako skôr jednonohého kapitána.

Clinton považoval za paradox, že by ho mal prekvapovať vek a mäknutie tela. Nikdy sa nepreslávil trpezlivosťou k mužskej márnivosti, najmä u chlapov v strednom veku, a profesionálne skúsenosti túto trpezlivosť ešte okresali. Clint dokonca považoval za významný míľnik svojej lekárskej kariéry udalosť spred osemnástich rokov, v roku 1999, keď za mladým lekárom prišiel istý potenciálny pacient menom Paul Montpelier s „krízou sexuálnych ambícií“.

Clint sa Montpeliera spýtal: „Čo myslíte tými sexuálnymi ambíciami?“ Ambiciózni ľudia sa predsa usilujú o kariérny postup. Človek sa nemôže stať viceprezidentom sexu. Bol to zvláštny eufemizmus.

„No, ja…“ Montpelier akoby zvažoval rôzne definície. Odkašľal si a doložil: „Stále mám o to záujem. Stále to chcem.“

„To mi nepripadá ako prehnaná ambicióznosť,“ odvetil Clint. „To je normálne.“

Clint mal za sebou prax a ešte mu nezačalo mäknúť telo, bol to jeho druhý deň v ordinácii a Montpelier bol len jeho druhý pacient.

(Jeho prvá pacientka bola tínedžerka s úzkosťami z prihlášky na vysokú školu. Rýchlo však vyšlo najavo, že dievča na výstupných testoch získalo 1 570 bodov. Clint ju ubezpečil, že je to výborný výsledok, takže nebolo potrebné liečenie ani ďalšie stretnutie. Vyliečená! napísal naspodok stránky v zápisníku, kam si robil poznámky.)

Paul Montpelier sedel v koženkovom kresle oproti Clintovi, v ten deň mal na sebe bielu vestu a nohavice so skladmi vpredu. Nohu mal preloženú cez nohu a držal sa za poltopánku. Clint predtým videl, ako na parkovisku pred nízkou kancelárskou budovou parkuje cukríkovočervené športové auto. Také auto si mohol dovoliť preto, lebo pracoval na vysokej pozícii v uhoľnom priemysle, ale jeho veľká utrápená tvár Clintovi pripomenula vypasených zlodejov, ktorí zožierali nervy strýkovi Držgrošovi.

„Moja manželka vraví – no, nie presne týmito slovami, ale význam je jasný. Ten oný, podtext. Chce, aby som sa na to vykašľal. Na svoje sexuálne ambície.“ Vystrčil bradu.

Clint sledoval jeho pohľad. Na strope sa krútil ventilátor. Ak Montpelier vyslal svoje sexuálne ambície tým smerom, tak o ne príde.

„Vráťme sa na začiatok, Paul. Ako vlastne medzi vami a manželkou prišla na pretras táto téma? Ako k tomu došlo?“

„Mal som pomer. Tým sa to začalo. A Rhonda – moja manželka – ma vyhodila z domu! Vysvetlil som jej, že nešlo o ňu, že som len mal svoje potreby, chápete? Muži majú potreby, ktoré ženy vždy nechápu.“ Montpelier si precvičil krk. Utrápene zasyčal. „Nechcem sa rozviesť! Mám pocit, že by sa s tým mala zmieriť. Teda so mnou.“

Jeho smútok a zúfalstvo boli úprimné a Clint si vedel predstaviť bolesť, ktorú spôsobila táto náhla zmena – žiť z kufra, jedávať sám na večeru vodové omelety. Nebola to klinická depresia, ale zaslúžila si pozornosť a liečbu, hoci si to všetko možno zavinil sám.

Montpelier sa naklonil ponad svoje rastúce brucho. „Buďme úprimní. Ťahá mi na päťdesiatku, pán doktor. Najlepšie sexuálne obdobie mám za sebou. Obetoval som ho jej. Vymieňal som deťom plienky. Vozil som ich na zápasy a súťaže, šetril som im na vysoké školy. Odfajkol som každú položku v manželskom dotazníku. Tak prečo by sme teraz nemohli dospieť k dohode? Prečo to musí byť také strašné a dramatické?“

Clint neodpovedal, len čakal.

„Minulý týždeň som bol u Mirandy. To je tá žena, s ktorou spávam. Robili sme to v kuchyni. Robili sme to v spálni. Takmer sa nám to podarilo tretí raz v sprche. Bol som od šťastia bez seba! Endorfíny! Potom som sa vrátil domov, dali sme si dobrú rodinnú večeru, hrali sme scrabble a všetci boli spokojní! V čom je problém? Podľa mňa je to umelý problém. Prečo by som v tejto veci nemohol mať slobodu? Žiadam tak veľa? Je to také strašné?“

Pár sekúnd obaja mlčali. Montpelier sa díval na Clinta. Clintovi v hlave ako žubrienky plávali vhodné slová. Ľahko by ich chytil, ale ovládol sa.

Za pacientom sa o stenu opierala reprodukcia Hockneyho obrazu, ktorú Clintonovi dala Lila, aby to tu trochu „oživil“. Dnes ho plánoval zavesiť. Vedľa obrazu boli ešte vždy nie úplne vyprázdnené škatule s lekárskymi učebnicami.

Tomuto človeku by mal niekto pomôcť, rozmýšľal mladý lekár, a mal by to spraviť v takejto peknej tichej miestnosti. Ale mal by ten niekto byť Dr. Clinton R. Norcross?

Na tom, aby vyštudoval medicínu, tvrdo makal, nemal žiadne peniaze od rodičov. Vyrastal v zložitých podmienkach a všetko si platil sám, niekedy nielen peniazmi. Urobil veci, o ktorých nikdy nepovedal manželke, a ani nikdy nepovie. Načo to všetko robil? Aby liečil sexuálne ambiciózneho Paula Montpeliera?

Montpelierovu širokú tvár zvrásnila nežná previnilá grimasa. „Ach jaj. Dofrasa. Takto sa to nehovorí, však?“

„Nie, to je v poriadku,“ odvetil Clint a v priebehu nasledujúcich tridsiatich minút zahnal obavy. Venovali sa tomu, pozreli sa na to zo všetkých strán, rozobrali rozdiel medzi túžbou a potrebou, rozprávali sa o pani Montpelierovej a jej nudných (podľa Montpelierovej mienky) sexuálnych preferenciách, dokonca absolvovali prekvapujúco úprimnú sexuálnu odbočku k prvému sexuálnemu zážitku Paula Montpeliera z dospievania, keď masturboval pomocou čeľustí plyšového krokodíla, ktorý patril jeho mladšiemu bratovi.

Clint sa presne podľa predpisov spýtal Montpeliera, či si niekedy chcel ublížiť. (Nie.) Položil mu otázku, ako by sa Montpelier cítil, keby sa úlohy vymenili. (Tvrdil, že by jej povedal, aby robila, čo musí.) Kde Montpelier vidí sám seba o päť rokov? (Vtedy sa chlap v bielej veste rozplakal.)

Na konci sedenia Montpelier vyhlásil, že sa už teší na ďalšie, a len čo odišiel, Clint zavolal do svojej telekomunikačnej agentúry. Povedal im, aby všetky jeho telefonáty prepájali psychiatrovi v Maylocku, vo vedľajšom meste. Operátorka sa spýtala dokedy.

„Do svätého Dindy,“ odvetil Clint. Cez okno sa díval, ako Montpelier cúva s cukríkovočerveným športovým autom a odchádza z parkoviska. Naveky.

Potom zavolal Lile.

„Zdravím, doktor Norcross.“ Jej hlas v ňom vyvolal pocit, aký ľudia opisujú, keď hovoria, že im od radosti poskočilo srdce.

„Mal som na návšteve najmenej empatického človeka v Amerike,“ povedal.

„Fíha? Bol u teba môj otec? Ten Hockneyho obraz ho určite zaskočil.“

Jeho manželka bola pohotová rovnako ako láskyplná a rovnako drsná ako pohotová. Clint mal pocit, že on také čosi potrebuje. Pravdepodobne ako väčšina mužov.

„Haha,“ odvetil Clint. „Ozaj, spomínala si, že vo väznici majú voľné miesto. Od koho si to počula?“

Jeho manželka asi sekundu, dve zvažovala dôsledky tejto otázky. Odpovedala vlastnou otázkou: „Clint, chceš sa mi sniečímzdôveriť?“

Clintovi ani na um nezišlo, že by ju mohlo sklamať jeho rozhodnutie vymeniť súkromnú prax za štátnu. Bol presvedčený, že ju nesklame.

Vďakabohu za Lilu.

3

Ak si Clint chcel dosiahnuť elektrickým strojčekom na sivé strnisko pod nosom, musel zmraštiť tvár, takže vyzeral ako Quasimodo. Z ľavej nozdry mu trčal biely chlp. Anton môže posilňovať, koľko chce, ale biele chlpy v nose čakajú na každého chlapa, rovnako ako tie v ušiach. Clintovi sa tento konkrétny podarilo odštiknúť.

Postavu ako Anton nemal nikdy, dokonca ani v poslednom ročníku na strednej, keď mu súd priznal právnu nezávislosť, žil sám a behával. Clint býval štíhlejší, chudší, až na to, že brucho nemal svalnaté, ale ploché ako jeho syn Jared. V jeho spomienkach bol Paul Montpelier vykŕmenejší než tá verzia samého seba, ktorú Clint videl dnes ráno. Podobal sa predsa len skôr naňho než na toho druhého. Kde je asi teraz Paul Montpelier? Vyriešila sa kríza? Pravdepodobne. Čas zahojí všetky rany. Ale ako povedal nejaký starý mudrlant, niekedy ich aj rozjatrí.

Clint pociťoval normálnu – čiže zdravú, úplne vedomú a na fantázii založenú – túžbu zatrtkať si mimo manželstva. Na rozdiel od Paula Montpeliera uňho vôbec nešlo o krízu. Bol to normálny život, ako ho chápal: na ulici pozrel na pekné dievča, inštinktívne sa otočil, keď z auta vystupovala žena v krátkej sukni, takmer podvedome sa v ňom zdvihla túžba po niektorej z modeliek v programe Správna cena. Mal pocit, že je to žalostné, žalostné a možno trochu komické, ako nás vek vlečie čoraz ďalej od tela, ktoré sme mali najradšej, a ponecháva nám všetky staré inštinkty (chvalabohu, nie ambície) ako arómu jedla, ktorá zostáva ešte dlho po tom, čo sa zjedla večera. Posudzoval všetkých mužov podľa seba? Nie. Patril do kmeňa, to bolo všetko. Skôr ženy boli preňho hádankou.

Clint sa na seba usmial v zrkadle. Bol hladko oholený. Žil. Bol zhruba v tom istom veku ako Paul Montpelier v roku 1999.

Povedal zrkadlu: „Hej, Anton, pojeb sa.“ Frajerinu len predstieral, ale aspoň to skúsil.

Zo spálne za kúpeľňou začul cvaknutie zámky, otvorenie zásuvky a buchnutie, keď Lila do zásuvky vložila opasok so zbraňou, zavrela ju a zamkla. Nasledovali vzdych a zívnutie.

Pre prípad, že by už spala, obliekol sa bez slova, nesadol si na posteľ a neobul si topánky, ale zdvihol ich a chcel ich odniesť dolu.

Lila si odkašľala. „Nemusíš. Ešte som hore.“

Clint si nebol istý, či je to naozaj pravda. Lila sa dostala len tak ďaleko, že si rozopla horný gombík nohavíc na uniforme a zvalila sa do postele. Dokonca ani nevliezla pod paplón.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

PRVÁ ČASŤ

Prvá kapitola

1

2

3

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola

Šiesta kapitola

Siedma kapitola

Ôsma kapitola

Deviata kapitola

Desiata kapitola

Jedenásta kapitola

Dvanásta kapitola

Trinásta kapitola

Štrnásta kapitola

Pätnásta kapitola

Šestnásta kapitola

Sedemnásta kapitola

Osemnásta kapitola

Devätnásta kapitola

Dvadsiata kapitola

DRUHÁ ČASŤ

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola

Šiesta kapitola

Siedma kapitola

Ôsma kapitola

Deviata kapitola

Desiata kapitola

Jedenásta kapitola

Dvanásta kapitola

Trinásta kapitola

Štrnásta kapitola

Pätnásta kapitola

Šestnásta kapitola

Sedemnásta kapitola