Ingvild H. Rishøi

Príbeh o pani Bergovej

Elektronická kniha

Vydanie knihy z verejných zdrojov

podporil Fond na podporu umenia

This translation has been published with the financial support of NORLA

Ingvild H. Rishøi: Príbeh o pani Bergovej

Prvé vydanie

Historien om Fru Berg

Copyright © Gyldendal Norsk Forlag AS 2011

All rights reserved

Translation © Ľubomíra Kuzmová, 2018

Copyright © Vydavateľstvo Premedia, 2018

ISBN 978-80-8159-594-3

PRÍBEH O PANI BERGOVEJ

TRÁVA, CHODNÍK, BRÁNA, asfalt. Tráva, chodník, brána, asfalt.

Zatiaľ ešte nesnežilo.

Stojím tu v nočnej košeli.

Musím to vydržať, musím sa dívať z okna, musím tu vydržať stáť, kým nepríde.

Tráva, chodník, brána, asfalt.

Musím to vydržať, musím sa dívať, nesmiem žmurknúť, je mi zima.

Čierna je krajšia než sivá, sivá je krajšia než hnedá, najkrajšia farba je biela.

Chladnička prestala vrčať. Počujem Line, ako na hornom poschodí prejde po izbe, pustí kazetu a potom ju zastaví, určite ju pretáča.

A zase žmurkám.

Počujem, ako si ocko v obývačke odkašle.

− Ahoj, Muškátik, − povie.

Ale on sa takto s Muškátikom nikdy nerozpráva. Iba sa ma snaží prilákať.

Som bosá, tisnem k sebe kolená. Nemá zmysel sa obliekať, ak nepríde, a ja neviem, či príde. To neviem.

Ale ak príde, pôjdeme spolu do kaviarne. Nikdy však neviem naisto, do ktorej alebo či nakoniec nebude predsa len chcieť zostať doma, a nikdy neviem, ako jej je, ale vlasy, tie má stále rozpustené. A nechty, tie má vždy ohryzené, a vždy je zábudlivá. Ale keď má dobrú náladu, vtedy sa stále usmieva a pozerá sa na mňa, hladká mi ruku na stole, kúpi mi kakao, nasype doň cukor a opýta sa, či mi chutí, a potom nasype ešte viac cukru a opýta sa, či mi už teraz chutí. Ale keď sa bojí, vtedy je bledá v tvári a má červené vlasy a veľké oči. Ako ježibaba, celá biela a strnulá.

A zrazu plače, a zrazu sa chveje, a zrazu na všetko zabudne. Ach, nie. Zrazu na všetko zabudne. Keď na to myslím, musím si zahryznúť do pery a vydržať. Sniežik, sniežik, biela, biela, biela. Muškátik je už tu.

Obtiera sa o stenu v kuchyni. Možno príde až sem. Ale v tom prípade neviem, čo urobím, nemôžem sa zohnúť a pohladkať ho, musím tu vydržať stáť a celý čas sa dívať na bránu. Muškátik mňauká. A teraz počujem Line, schádza po schodoch, áno, už stojí vo dverách, vidím ju kútikom oka, jej tmavé vlasy a ružový pulóver. A ruku, ktorou si žmolí vlasy.

− Nie si ešte hladná? − opýta sa.

− Vôbec, − odpoviem.

− Môžem ti urobiť chlebík, − navrhne.

− Práve som zjedla medové cereálie, − odpoviem.

Je to lož.

Line sa už k mame nechce vrátiť. Prečo by som mala? odvrkne, keď sa jej opýtam. Vojde a pozrie sa na mňa, ale ja len zízam na bránu, je čierna, čierna je krajšia než sivá, všetky radové domy majú rovnaké brány. Dnes som jedla iba koláč, ešte ráno v posteli. Ale nie som hladná, to je pravda, pravda je lepšia než lož.

− Chceš tam iba takto stáť a dívať sa von? − opýta sa Line.

− Chcem, − odpoviem.

Nato odíde do obývačky.

Ach, nie, už to prichádza. Ach, nie, teraz musím premýšľať, nie, nie, prosím, nie. Začína mi byť zle, ten sladký smrad, vráža mi do hlavy, ach, nie, musím myslieť na pekné veci. To vraví Line vždy, sadne si ku mne na posteľ, vezme mi hlavu do dlaní a povie, musíš myslieť na pekné veci.

A ja viem, čo sú pekné veci: keď som vyhrala súťaž v kreslení a musela som ísť k pani učiteľke a podať jej ruku a ona mi dala mliečnu čokoládu, a ešte predtým, keď som šla s mamou z nákupného centra a niesla som klietku oboma rukami, a ešte predtým, keď som sa pozerala do výkladu obchodu so zvieratami a mama povedala: – Poďme sa pozrieť dnu.

Otvorila mi dvere. Vnútri škriekali vtáky. Išla som ku škrečkom a nakukla som im do škatule. Boli tam hnedé a biele a vyliezali si navzájom na chrbát a skákali si po hlave, všetko si pamätám, do detailov, a nakoniec som sa opýtala: – Čo stojí taký škrečok?

Prišlo k nám jedno dievča a povedalo: – Tie škrečky máme teraz v zľave. Stoja iba štyridsať.

− Štyridsať! Za škrečka! Iba štyridsať! − vykríkla som a mama sa rozosmiala a to dievča sa tiež rozosmialo.

Potom odišlo a mama sa ma opýtala: – Chcela by si škrečka, Emilie?

− Áno! − vykríkla som a usmiala sa, aj mama sa usmiala, obidve sme sa usmievali a pozerali na seba, a ja som si vybrala pani Bergovú.

Bola celá biela. Mala čierne oči a usmiate ústa. Štyridsať korún.

Mohli sme si však dovoliť len tú najmenšiu klietku, také boli drahé, ale klietku som predsa potrebovala, keď som už mala škrečka. A o týždeň nato som vyhrala aj triednu súťaž v kreslení a pani učiteľka nechala moju kresbu kolovať a potom ju zavesila na stenu, kresba sa volala Škrečkova výbava, napísala som to pod obrázok. Začujem ocka, šuští novinami, niečo sa tam deje, ach, nie. Teraz sa určite bude chcieť rozprávať.

− Emilie, − zakričí. – Prídeš sem na chvíľku?

Neodpovedám.

− Ach, − povie.

A potom počujem, že noviny odloží, vstane a ide sem, podlaha vŕzga, a on zastane.

Cítim na krku jeho zrak.

Stojí vo dverách, povie: – Nezahráme si Srdcia?

− Teraz som tu, − poviem.

− Možno sa k nám pridá aj Line, − povie ocko.

Na to nič nepoviem.

Muškátik si oblizuje chvost. Ocko vojde dnu. Pozrie sa na mňa, sadne si na stoličku obkročmo a pozoruje ma.

− Takto tam chceš sedieť? − opýtam sa.

− To hádam môžem, − odvetí.

Vzdychnem si a posuniem sa bližšie k oknu.

Pritlačím si dlane na sklo, urobia sa okolo nich otlačky.

Ako dlho vydržím stáť bez pohnutia? A ako potichu vydržím stáť? S rukami na skle. Úplne, úplne pritisnutá ku sklu. A nakoľko sa dokážem k veciam priblížiť? Nikdy nie úplne, je jedno, či prsty silno tlačím, pritláčam k oknu, aj tak tam vždy zostane medzipriestor niekoľkých atómov, je jedno, koľkokrát človek niečo rozdelí, vždy môže vzniknúť ešte menší diel. A je jedno, či je niečo veľké, pretože môže existovať niečo ešte väčšie. Ale, Muškátik, Muškátik, čo to ty stváraš? Pradieš? Kreslíš osmičky?

Kožúškom ma hladí po nohách.

Je to teplý pocit.

Je to príjemný pocit.

Musím sa naňho pozrieť, iba na sekundu.

Lenže on už ide ďalej za svojím žrádlom. Muškátik, veď ty papáš z popolníka, chcem pre teba poriadnu modrú plastovú misku na krmivo, na ktorej bude napísané Muškátik. Mám rada misky na krmivo. Mám rada hračky pre zvieratá, umelé myšky pre mačky, zrkadlá pre vtáky a zvončeky na krk. Niesla som klietku oboma rukami, nikdy predtým som nevlastnila nič strieborné, a pani Bergová bola veľmi vystrašená, ležala tichučko vo svojej klietke, veď všade okolo boli autá a studený vietor a križovatka. V obchode mali omnoho krajšie klietky, no aj moja bola pekná, mala napájadlo a misku na jedlo a domček s červenou strechou, kolotoč bol bledomodrý a bol pripevnený na mriežke.

Ale keď som prišla ďalší víkend, všimla som si, že pani Bergová nedostala jesť. Začala totiž obhrýzať kolotoč. Mame som teda povedala: – Musíš ju kŕmiť každý deň, nesmieš na to zabudnúť.

− Áno, − odvetila mama.

Stála pri dreze. Ale riad neumývala.

Iba hľadela do steny a hrýzla si peru.

− Mám ti pomôcť s riadom? − opýtala som sa a vzala som do ruky utierku.

Umývali sme teda riad.

Potom som odbehla a dlho som sa hrala s pani Bergovou.

V ten večer mala líca celé od semien.

Ale, pani Bergová. Ach, pani Bergová. Ach, nie, nie. Musím zadržať dych. Tridsať, dvadsaťdeväť, dvadsaťosem. Dvadsaťsedem, dvadsaťšesť, dvadsaťpäť. Ľúbim ťa, ľúbim ťa. Dvadsaťtri, dvadsaťdva, dvadsaťjeden. Nesmiem ti zabudnúť povedať, že ťa ľúbim. Nesmiem sa zabudnúť pri stole usmievať. A potom, keď sa budeme lúčiť, musím ti zaželať dobrú noc, dobrú noc, musím si v sebe hovoriť dobrú noc, až kým mi nezíde z očí. Dobrú noc, dobrú noc, dobrú noc. Jedenásť. Desať, teraz to bolí, myslím len na vzduch, štyri, tri, dva, a potom, a teraz, už môžem dýchať.

Okno je okolo mojich rúk biele. Je to rosa. Je mi zima, teplo je lepšie než zima, ale ľadová zima je lepšia než žeravé teplo. Ocko sedí vedľa mňa, ako dlho tu vlastne chce sedieť, obkročmo na stoličke a pozorovať ma.

− Počuj, − povie.

− Áno, − odvetím.

− Chceš tu stáť celé svoje narodeniny? − opýta sa.

Na to neodpovedám.

− Emilie, pozrieš sa na mňa? − nalieha, a ja sa mu rýchlo pozriem do tváre: – Čo je?

A potom sa znovu dívam z okna. Má strapaté vlasy a veľký nos a veľké oči.

Dívam sa von, ale počujem všetko, Line sa vracia, počujem to, už prichádza, zastane pred dverami. Príde až k nám.

− Prepáč, idem do chladničky, − povie.

Musím sa posunúť k ockovi.

Za mojím chrbtom otvorí dvere chladničky. Ledva sa zmestí, vonia parfumom. Vyberie mlieko. Potom ide ku skrini a vyberie čokoládový prášok. Ja sa dívam von, chodník, tráva, brána. Pri miešaní štrngá lyžičkou.

Potom stojí pri kuchynskej linke a pije.

A ocko stále sedí a zíza s rukami na nohaviciach.

Bola by som najradšej, keby odišli.

Bola by som najradšej, keby začalo snežiť.

Bola by som najradšej, keby som bola trochu iná.

A keby som mala mladšiu sestričku, bábätko, bábätká majú hladké ústa a na hlave majú jamku, ktorá je mäkká na dotyk, vždy mám strašnú chuť im ju stisnúť. Presne ako malé zvieratká. Vždy mám strašnú chuť ich postískať, silno. Ach, nie.

− Zostanem tu, − poviem.

Pozrú sa na mňa. Netuším, prečo som to povedala práve teraz.

− My teda ideme von, oci, − povie Line.

− Chcel som sa s Emilie trochu porozprávať, − povie ocko.

− Ale veď ona nechce rozprávať, − povie Line. – Nechaj ju, nech si tu stojí.

Vtedy sa ocko postaví, chytí ma okolo pliec a zacloní mi výhľad, trochu mnou zatrasie, vonia pracím práškom, snažím sa mu vyhnúť, ale nejde to, musím sa mu pozrieť do očí.

− Nemôžeme sa porozprávať inokedy? − opýtam sa, strčím si hlavu pod jeho rameno a pritisnem sa k oknu, a opäť vidím chodník, trávu, sivú, hnedú.

Odchádza, zabralo to.

On totiž neverí, že príde. Ale veď volala a sľúbila to. No on tomu aj tak neverí, ja som si však istá, dohodli sme sa po telefóne, odomkla som dvere, vtom zazvonil telefón, prišla som z telocviku, šnúra na vaku s úborom sa mi roztrhla, takže som ho musela niesť oboma rukami.

− Ahoj, to som ja, − povedala.

− Ahoj, − pozdravila som.

− Iba sa chcem spýtať, čo si chcela na narodeniny? − povedala, ale mne vtedy nič nezišlo na um.

Chcela som síce kožený vak, ale ten je drahý, a ešte som chcela veci pre mačku, no hneď mi napadlo, že by si spomenula na pani Bergovú a to všetko. A tak som povedala, že si už celkom nepamätám.

− Už si celkom nepamätám, − povedala som.

Ale ona len rozprávala ďalej, do ktorej kaviarne pôjdeme, opýtala sa, prídem po teba okolo obeda, povedala, viem, že to povedala, a viem, že to myslela vážne, počula som to. Tam vonku je Line.

Kráča k bráne. Zošľapuje si topánky na päte, nikdy sa jej nechce zohnúť, ale kam to ide? K schránke nejde, neviem, kam má namierené, nepáči sa mi, že stále niekam chodí, ružová bunda s kapucňou jej svieti.

Prejde cez cestu a otvorí bránu k Syversenovi.

Nechápem prečo.

So mnou nikdy nechce ísť, prečo by som mala, odvrkne, keď sa opýtam, a prečo nie, odpoviem, ale veď nám tam nie je dobre, povie, ale to nie je pravda. Mne tam totiž bolo dobre, naozaj, vtedy, keď sme v záhrade hrali Srdcia a všetci susedia sa pridali, vyhrala som veľa peňazí, povedala som to Line, ale Line iba prikývne a potrasie hlavou. A druhý raz, keď sme zariaďovali moju izbu, a ja tam mám veľkú izbu, a ten víkend, keď som tam mala pani Bergovú, ležala som v posteli a počula som ju na kolotoči, a keď som sa nadýchla, cítila som vôňu pilín a kožušiny a semien. A ona len bežala a bežala celú noc a kolotoč sa točil, vŕŕ vŕŕ vŕŕ, a keď pila, napájadlo cvakalo, akoby to bola fľaška s cumlíkom, bolo zavesené na klietke. Stále som sa zobúdzala, ale neprekážalo mi to. Všetko bolo úplne nové.

Nasledujúci deň ráno bola sobota a pršalo. Sadla som si v posteli. Nemám tam závesy, videla som sivú oblohu a ulicu, ľudia šli na prechádzku so psami a prechádzali cez križovatku s nákupnými taškami. Napájadlo cvakalo. A všetko bolo úplne nové a pekné. V ten deň som ju naučila prebehovať cez kotúče toaletného papiera a úplne som zabudla, kde som, aj kto som, Emilie, so škrečkom je to trochu ináč ako s mačkou. Šteklilo ma to, keď mi prebehla po ruke. A bola taká malá, keď mi sedela v dlani, cítila som, že by som ju mohla ľahko rozpučiť, keby som ju iba trošku potlačila alebo udrela veľkou knihou. Vonku stále lialo, okno bolo celé mokré. Ale z lampy na strope žiarilo pekné žlté svetlo. A zo mňa sa stalo iné dievča.

Potom prebehla cez kotúč toaletného papiera.

Bol to ten najkrajší deň.

Ale prečo to vždy musí byť takto? To najlepšie a to najhoršie, stále sa to len strieda. Pretože potom tam strašne smrdelo.

Ach, to najhoršie.

Pretože keď som prišla nabudúce, odložila som si tašku a vošla do izby.

Tridsať, dvadsaťdeväť, dvadsaťosem.

Preč s týmito mojimi hlúpymi myšlienkami.

Bola už jeseň, prišla som a odložila som si tašku. Musím na to zabudnúť, musím na to zabudnúť, neviem na to zabudnúť, dvadsaťšesť, dvadsaťpäť, dvadsaťštyri, vošla som do izby a tam strašne smrdelo. Strašne sladký smrad. Vykríkla som: – Ahoj, pani Bergová!

Ale v skutočnosti som to už vedela. Škrečky nemajú takto smrdieť. Pani Bergová ležala na pilinách, a keď som ju zodvihla, bola mdlá, a plochá, ako maličká rukavička, bola mŕtva už dlho, myslím, oči mala úplne zničené.

Osemnásť, sedemnásť, šestnásť.

Ale veď som jej to hovorila.

Šestnásť. Hovorila som jej to, veď som jej to hovorila! A teraz zabúdam počítať, musím začať odznova, nesmieš zabudnúť, povedala som jej, ale povedala som jej len, nezabudni ju nakŕmiť, ako som mohla zabudnúť na vodu? A teraz zabúdam zadržať dych, tridsať, dvadsaťdeväť, dvadsaťosem, samý dážď, samý dážď a dážď a dážď. A ja som šla rovno domov, v taxíku som len plakala a plakala, to ona ma poslala taxíkom, pretože som nevedela prestať, nevedela som prestať plakať, a ona to so mnou nevedela vydržať, vzala ma na ulicu a zavesila mi tašku na plece, ten remeň ma tlačil, úplne som na daždi zmokla, šla na kraj chodníka a zamávala, mala obuté papuče. Taxík prišiel a vypol maják.

Šofér nič nepovedal. Len sa na mňa pozrel do zrkadla, a ja som sa naklonila dopredu hlavou ku kolenám, videla som prúžky kordovej látky a slzy, ktoré sa mi zlievali do hviezd, a potom sme vyrazili, búchala som si hlavu o kolená, stále sme sa viezli, až sme zabrzdili a šofér povedal: – Hneď budeš doma.

Posadila som sa, mala som mokré kolená. Videla som chodník a krík a nejaké biele domy, chvíľu to trvalo, točila sa mi hlava, a potom som pochopila, všade boli radové domy, a toto tu bol môj chodník.

Šofér vyšiel von a otvoril mi dvere. Vystúpila som z auta a vtedy prišiel ocko, vybehol z dverí a prebehol cez záhradu, a vtom som spadla, už som nevládala stáť, sedela som na asfalte a privierala oči a iba som si oprela hlavu o plot a zašepkala, že pani Bergová zomrela.

Zomrela pani Bergová, zomrela pani Bergová.

Toto som šepkala.

Medzitým prestalo pršať.

Ocko dal šoférovi peniaze, a ja som si opierala hlavu o plot, ale potom vybehla von Line v ponožkách, počula som, že taxík odišiel, Line si čupla a objala ma a ťahala ma dozadu.

− Nerob to, − povedala. – Budeš mať otlačené čelo.

Ale čo som mala robiť?

Ako som sa mohla vrátiť do svojej izby? A moja kresba visela vedľa tabule, aby ju všetci videli. Ako som sa mohla vrátiť do školy?

Vniesli ma do domu a posadili na gauč. A ocko sa začal vypytovať, ale ja som iba triasla hlavou a pritláčala si ten modrý vankúš ku krku, a on sa len dokola pýtal, a ja som len šepkala a štikútala a bľabotala o napájadle a miske na krmivo a súťaži v kreslení, nevedela som normálne rozprávať, a ocko povedal: – No tak, Emilie, nemôžeš mi normálne vysvetliť, čo sa stalo?

Ale ja som bola taká popletená, nevedela som normálne rozmýšľať, no Line to nakoniec pochopila. Line nakoniec pochopila, čo mi je.

− Zabudla dať škrečkovi vodu, − povedala Line.

− Je to pravda? − opýtal sa ocko.

A ja som prikývla do vankúša.

Ocko vstal. Vstal rýchlo a vyrazil k telefónu, no v tom okamihu som odhodila vankúš a rozbehla sa za ním a zavesila som sa mu na plece.

− Nevolaj jej! − vykríkla som. – Nevolaj jej!

Visela som mu na pleci a nadvihla som nohy zo zeme, chcela som byť ťažká, aby nevládal slúchadlo zodvihnúť k uchu.

Potom Line povedala: – Oci, tak nevolaj.

Zložil teda slúchadlo a vrátil sa do obývačky. Ja som mu visela na pleci ako kabela.

Ale myslím, že jej neskôr zavolal.

Asi si myslela, že ju nenávidím.

Pretože potom mi už nezavolala.

Už mi vôbec nezavolala, ale ja som to zvládla, v pondelok som napriek všetkému zvládla ísť do školy. Prosto som si vzala aktovku a šla som. Prosto som si zaumienila, že iba vypnem hlavu a šla som.

Lenže ona mi už nevolala, prešlo veľa víkendov, a celý október a november, už mi nevolala, až prišiel ten deň, keď som sa vrátila zo školy s rozpadnutým vakom na telocvik, a hneď ako som otvorila dvere, zazvonil telefón.

Hodila som vak na zem a zodvihla slúchadlo, a ona povedala: – Emilie, to som ja.

− Ahoj, − povedala som.

A potom mi nenapadlo nič, čo by som chcela na narodeniny.

Snažila som sa niečo povedať, ale môj hlas znel čudne. Tak som radšej mlčala.

− Zastavím sa po teba a pôjdeme do kaviarne, dobre? − povedala.

A potom rozprávala ďalej, čosi o susedoch a lekárovi, rozprávala tým svojím piskľavým falošným hlasom, a ja som to všetko počúvala a úplne som sa spotila. Vždy sa spotím. Až tak, že by som sa mohla osprchovať. Cítim, ako mi pot steká po rukách.

Ale nakoniec povedala: – Maj sa, dievčatko moje, tak sa uvidíme.

Dvere k Syversenovi sa otvárajú. Čosi ružové, je to Line. Vyjde von pospiatky, dvere zabuchne nohou. Potom sa otočí a schádza po schodoch, niečo drží, nejakú škatuľu. V tých zošliapaných topánkach nevie poriadne chodiť. Chladnička prestane vrčať. Line sa zohne a postaví škatuľu na chodník, obuje si topánky a škatuľu zodvihne.

Drží ju oboma rukami. Určite jej je zima, má biely dych, bunda jej svieti, prejde rýchlo cez cestu, tmavé vlasy a biela tvár. Potom vyjde po schodoch a otvorí dvere, na podlahe zacítiť prievan a potom ju už nevidím.

Musím sa dívať, nesmiem žmurknúť. Zatiaľ ešte nesnežilo.

Ale veď povedala, že príde. Mali sme ísť do kaviarne.

Som unavená, myslím, pretože ma pichá v hlave.

Na chodbe vŕzgajú parkety. To je Line. Stojí vo dverách.

Opriem si hlavu o sklo. Chodník, tráva, asfalt. A studené sklo o čelo. Chce sa mi spať. Možno si Line prišla dať kukuričné lupienky, netuším.

Zakašle. Potom príde ku mne, cítim jej ruku na svojom pleci, je studená.

− Mám pre teba darček, − povie.

− Naozaj? – začudujem sa, musím sa na ňu pozrieť, usmieva sa.

− Myslela som, že bunda bola od obidvoch? − poviem.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PRÍBEH O PANI BERGOVEJ