Ingvild H. Rishøi

Zimné poviedky

Ukážka z elektronickej knihy

Vydanie knihy z verejných zdrojov

podporil Fond na podporu umenia

This translation has been published with the financial support of NORLA

Ingvild H. Rishøi: Zimné poviedky

Prvé vydanie

Vinternoveller

Copyright © Gyldendal Norsk Forlag AS 2014

All rights reserved

Translation © Ľubomíra Kuzmová, 2018

Copyright © Vydavateľstvo Premedia, 2018

ISBN 978-80-8159-590-5

NEMÔŽEME POMÔCŤ VŠETKÝM

Keď prichádzame na Linderud, Alexa sa pociká. Mali sme ísť pešo až domov, súhlasila predsa, nemá zmysel vyhadzovať peniaze na päť zastávok. Sme však len kúsok za obchodným centrom, ešte nie sme ani v polovici.

Veď som sa jej pýtala, či jej neprekáža ísť pešo. Vyliezla na bránku materskej školy, zvesila reťaz a povedala nevadí, mami.

Nehovorí nič, no kráča s rozkročenými nohami a ja viem, že jej je zima. Veď je december. Pod páperovou bundou sa jej hojdá reflexný štítok.

Šesťdesiat mínus štyridsaťpäť je pätnásť. Zostáva mi pätnásť korún.

Nemôžem však cestovať načierno, keď je so mnou, vidí všetko, čo robím, pozerá sa na mňa celý čas, a keď vojdeme zadnými dverami, náhle sa zastaví pri označovači a povie: − Máme lístok, mami?

Bytovky sa lesknú a Alexa sa kníše, autá hrmocú a pouličné lampy sú plné písmen napísaných fixkou, pamätám si, že Alex takto napísal moje meno za športovou halou. Nepoviem o pocikaní sa ani slovo, ale viem, že keď prídeme domov, bude sa ponáhľať do kúpeľne, zavrie dvere a po niekoľkých dňoch nájdem tie gaťky skrkvané naspodku koša so špinavou bielizňou, taká je, tak to chodí, taká je.

Nemám to srdce pozerať sa, ako sa kníše.

− Pôjdeme autobusom, − poviem.

Pozrie sa na mňa.

− Áno, − odpovie. – To bude lepšie.

Otočíme sa. Obchodné centrum je vysvietené. Ozdobili ho svetlami krížom-krážom, aby vyzeralo ako darček.

Vtom ma Alexa chytí za ruku a zastane.

Stojí pred nami akýsi chlapec. Usmieva sa, je asi v mojich rokoch, je pekný. Drží papierový pohár.

− Neprispejete mi pár drobnými? − opýta sa.

Má opuchnuté prsty. Alexa mi stisne ruku. So všetkými súcití, až príliš, napríklad s bábikami, je to choré, ide sa zblázniť, aby mali všetky paplón vytiahnutý až po krk, ležia jej pri nohách v posteli a ona sa každý večer dvadsaťkrát postaví a kontroluje, či je to spravodlivé. Musí sa zmeniť. Musí sa viac podobať na mňa.

− Bohužiaľ, − odvetím a kráčam ďalej.

Chlapec má tepláky naspodku zablatené a ja sa pozerám Alexe na nohy, pohybuje sa tak strnulo a čudne. Tak to chodí. Tak to chodí, spomeniem si na všetky tie dievčatá, krížiky v školskom diári a tabletky „po“ v peňaženke, tak to chodí, keď človek nie je ako ony. Tam je zastávka. Hádam máme niečo v mrazničke, nejako to prežijeme, v takomto stave nemôže ísť domov pešo.

Pozrie sa na mňa.

− Mami, − povie. – Prečo?

− Čo prečo? − opýtam sa.

Zvykne si myslieť, že jej vidím do hlavy.

Stojíme na zastávke. Pozriem sa do zákruty, žiadny autobus neprichádza. Pocikané gaťky sú už určite ľadové.

− Prečo nie? − spýta sa.

Ach, toto ma rozčuľuje. Sme dve, musí sa s tým skrátka zmieriť.

− Musíš povedať viac, keď neviem, na čo myslíš, − poučím ju. – Musíš mi to vysvetliť lepšie.

− Prečo by sme mu nemohli dať nejaké drobné? − opýta sa.

Opäť sa pozriem do zákruty.

Pretože nijaké peniaze nie sú drobné. Pretože tvoj otec už tri mesiace nezaplatil alimenty, nevšimla si si, že ti nezavolal na narodeniny, uložila som ťa do postele na hlave s korunou zo škôlky a potom som sedela pri kuchynskom stole s nohami na stoličke a čelom opretým o kolená, on teraz myslí na iné dievčatá, vidíš tieto dve desaťkorunáčky a tieto dve dvadsaťkorunáčky? Musia nám vystačiť na celý víkend. Vidíš toto tetovanie, to je meno tvojho otca, a keby som na to mala, stal by sa z neho vták. Jeden večer, keď som sedela pri kuchynskom stole, som toho vtáka nakreslila na baliaci papier, bol pekný, mal nadvihnuté krídla, vyzeralo to, akoby vzlietal.

Začína pršať. Natiahnem jej kapucňu.

− Nemôžeme pomôcť všetkým, − poviem.

Lebo keď sa na mňa Alexa pozrie, vidí dospelého. A keď ju Alex vyzdvihne zo škôlky, vidí dospelého, v jednej ruke drží basketbalovú loptu a druhou drží ju, potom sa vytratia po ceste a ona si myslí, že je dospelý, ale on predsa z dospeláckych vecí nič neovláda, v škôlke si nikdy nenatiahne modré návleky, nevie, čo znamená vypršanie termínu, ani čo treba robiť s deťmi, ktoré sa neustále pocikávajú, vôbec sa nestaral o nálepky, ktoré mala dostať, ak sa nepociká, hoci nám v zdravotnom stredisku prikazovali, aby sme boli dôslední.

Ovláda iba jedno, hrať basketbal.

A ona vidí len jedno, že je to jej ocko, ocko, ocko. A ja, ja si spomínam len na jedno, jeho ruky všade na mojom tele, a ako sa hýbal, keď sa odrážal. Visel vo vzduchu tak dlho. A keď sa narodila, pamätám si, čo povedal. Naklonil sa nad posteľ a povedal: − Úplne sa na mňa podobá. Do pekla, úplne sa podobá. Musí sa volať Alexa.

Je to pravda.

Vidím to neustále. Ako uteká, ako sa pohybuje.

A zrazu zavrie oči a ruky zovrie v päsť, ramená jej visia pozdĺž tela, vyzerá ako tučniak.

− Ale on nemal ruku! − povie. – Čo si nevidela?

Potrasie hlavou. Začne trucovať tým svojím spôsobom.

− Nemal ruku? − pýtam sa.

− Iba jednu! – Čo ty nič nevidíš, mama?

Čupnem si. Z pleca sa mi zošmykne ruksak. Hlava sa jej kolíše z boka na bok.

− Alexa, − poviem.

Ale neviem, čo mám hovoriť ďalej. Okolo sa mihajú ďalšie a ďalšie autá. Nikdy mi nenapadá nič múdre, vždy to tak bolo a nezmenilo sa to, ani keď sa mi narodilo dieťa. Skloním sa k nej. Na kapucňu jej dopadajú dažďové kvapky.

Ten zvuk. Pripomína mi karavan.

Kvapky dopadajúce na strechu karavanu.

A mamu, keď bola veselá, keď sa obloha rozjasnila a ona sedela vo vchode do stanu so zatvorenými očami a tvárou obrátenou k večernému slnku. Keď tretí raz stúpiš do machu, už nikdy sa nezdvihne, povedala mama. Keď sa tretí raz ponoríš, utopíš sa.

Zapla špirálu proti komárom a zapálila si. Vydýchla dym a žmúrila oči do mora.

Teraz je však všetko úplne ináč. Zmenila sa jedna vec za druhou, mám prácu a dcéru a tieto dni, sedím tu na chodníku, ona má päť rokov a trasie hlavou a priviera oči, a vo mne ten zvuk dažďa vyvoláva svetielko nádeje.

Všetko môže byť opäť ináč.

Všetko môže byť fajn.

Obzriem sa.

Stojí tam vo svetle pouličnej lampy. Je možné, že má iba jednu ruku. Alexa má určite pravdu, zvykne si všetko všímať, kto má dozor, ktorý deň, koľko vajec zostalo v chladničke. Má určite iba jednu ruku.

Vstanem a chytím ju za ruku. Potrebuje rukavice do dažďa, stoja asi sto korún, veď má úplne mokré a studené ruky. Potom jej poviem: − Tak sa vráťme. Ešte stále tam stojí.

Vtedy otvorí oči. Zakloní hlavu. Kapucňa sa jej zošmykne a tvár jej žiari. Je taká pekná, vždy taká bola, pamätám si, keď ju v nemocnici umyli a Alex sa obrátil na sestričky a povedal, pozrite sa na tie ústa, už ste videli také dieťa? Bude taká pekná ako jej mama.

− Dáme mu niečo? − pýta sa Alexa.

− Áno, − odpovedám. – Nevedela som, že má iba jednu ruku.

Začne poskakovať. Najprv hore dole, potom vpred, reflexný štítok jej svetielkuje, Alexa poskakuje a ja ju vediem, po chodníku medzi všetkými ľuďmi, ruka sa mi pri jej výskokoch hojdá hore-dolu.

Chlapec má na sebe bundu s kapucňou. Usmieva sa.

− Predsa len mám pár drobných.

Vyberiem peňaženku a odzipsujem ju. Za nami začne hučať siréna, Alexa si priloží dlane k ušiam, potom siréna stíchne, Alexa si uši pustí a ja mu hodím mincu.

Až potom si všimnem, akú mincu som mu hodila. Ale už je neskoro.

Je to dvadsaťkorunáčka.

Chcela som mu dať desaťkorunáčku.

Teraz je už neskoro.

Dala som mu dvadsať korún.

Ležia tam, naspodku jeho papierového pohára. Teraz už nemôžeme ísť autobusom, musí ísť domov pešo v tých pocikaných nohaviciach, ale ešte to nevie, takže sa iba usmieva a on na ňu zažmurká a povie: − Ďakujem.

Gaťky jej v tomto počasí nevyschnú, a keď dostane zápal močového mechúra, budem musieť zavolať Alexovej mame, nemôžem už zostať doma, vybrala som si už dvadsať dní nemocenskej, ak zostanem doma, prídem každý deň o osemsto korún.

− Nech sa páči, − povie Alexa.

− Máš milú dcéru, − povie chlapec.

− Ďakujem, − odvetím.

Ale čo budem teraz robiť?

Keby sme sa len mohli zviesť načierno. Ona to však neznesie, nechápem prečo, o pravidlách som jej nepovedala ja, no ona vždy všetko vie, všetko zistí a na všetko sa pýta. Mami, pýta sa, je v karamelovej nátierke cukor? Do škôlky sa nesmie nosiť nezdravé jedlo.

− Si ale veľmi mladá mama, − ozve sa chlapec.

− Áno, − odpoviem.

Vtom si čupne a nahne sa dopredu. Niečo jej pošepká do ucha.

Ona prikývne.

Potom otočí hlavu a niečo pošepká ona jemu.

− Ideme, Alexa, − poviem.

Usmeje sa. Aj on sa usmeje.

Ešte nikdy som ju nevidela takto sa usmievať. A ako to, že sa dokáže rozprávať s cudzími? Keď ja to vôbec nedokážem.

− Ideme, − hovorím.

No ona sa naňho usmieva ďalej, so zavretými ústami a prižmúrenými očami.

Potiahnem ju k sebe, no ona sa otočí, kýva, a ja neviem, čo mám teraz robiť, nechápem, prečo idem k zastávke, nemôžeme predsa ísť autobusom.

− Čo ti povedal? − spýtam sa.

Neodpovedá.

− Alexa.

Začne skákať na jednej nohe, preskočí mláku, ešte stále sa usmieva.

− Odpovedaj, − hovorím.

− Ale mami, − odpovie a prestane skackať. – To je tajomstvo.

Zastanem.

− Je to narkoman, − poviem. – Nemôžeš mať tajomstvá s narkomanmi.

Vtedy zovrie pery a hľadí priamo pred seba.

− Čo ti povedal?

− Povedala si, že tajomstvá sa nemajú prezrádzať.

− Ale teraz hovorím, že mi máš odpovedať, − poviem jej, a hovorím to preto, že sa vo mne niečo zlomí, čupnem si, doteraz predo mnou nemala nijaké tajnosti, a znovu ma prepadá ten pocit a ja ho neznesiem, predstavujem si, že zomiera, a smrť je vlastne všade, je ukrytá, iba prekrytá asfaltom, a lekárňou s blikajúcim krížom, ale je to iba tenká vrstva, a ak zomrie, nebudem sa s tým vedieť vyrovnať, neviem sa vyrovnať ani s tým, že sa rozpráva s cudzími, silno ju chytím za plecia. – Čo povedal? − opýtam sa.

− Že som mala... Ale veď tajomstvá sa nemajú prezrádzať! − vykríkne.

Potom sa mi hodí do náručia. Vzlyká.

− Mami! Ešte som sa aj pocikala!

Je úplne uvoľnená. Počujem, že prichádza autobus, zabrzdí a otvorí dvere.

− A gaťky mám celé studené! − povie.

− To bude dobré, − hovorím.

Počujem, ako autobus dvere zatvorí a odíde.

− Vždy sa pocikám! − povie.

− Alexa, veď už si taká šikovná.

− A úplne si zničím šaty, − povie.

− Ale no tak, dievčatko moje, − odvetím.

Ale veď má pravdu. Pocikáva sa rovnako ako predtým, tie nálepky za odmenu vôbec nepomohli, iba ju vystresovali. A ničí jej to šaty, aj v tom má pravdu, na niektorých nohavičkách sa medzi nohami látka stenčila.

Teraz však hovorí o iných veciach, mozog jej blúdi, dych sa jej zrýchľuje a ona znovu potriasa hlavou.

− Veľa detí si robí zle, a on nemal ruku, a keď sme išli von, nevedela som, ktorý sveter si mám dať! Nevedela som, ktorý si povedala!

Taká je niekedy. Posadnutá tým, čo som povedala.

Veď ona je bláznivá.

Toto mi zíde na um, už dávnejšie mi to zišlo na um a strasie ma z toho. Ako som mohla priviesť na svet bláznivé decko? A môžem ho ešte nejako opraviť?

− Stále sa pocikávam! − povie, a ja neviem, čo mám robiť, tak ju iba držím, iba ju k sebe tisnem, pod bradou cítim jej mokrú bundu a obloha nad obchodným centrom je čierna.

Na neónových písmenách sedia vtáky. Vzlietnu a stúpajú. Sú to čajky. Pamätám si, čo povedala mama: Keď tretí raz vyrušíš jej hniezdo, čajka sa nikdy nevráti. Dažďové kvapky kreslia v mlákach kruhy. Pamätám sa na všetko, čo mama povedala, keď sa tretí raz ponoríš, utopíš sa.

− Nikto nemá rád tých, čo sa pocikávajú! − povie Alexa.

Vtedy vstanem.

Pohladím ju po tvári.

− Alexa, − poviem.

Žmúri oči.

− Vieš, čo teraz urobíme? − opýtam sa. – Pôjdeme do toho obchoďáku a kúpime ti nové gaťky.

Otvorí oči.

− Tu? − opýta sa.

− Áno, − odpoviem.

− Teraz?

Prikývnem.

Vtedy sa rozosmeje.

A ja tam stojím a dívam sa na ňu. Rozprší sa ešte viac, kvapky dopadajú na asfalt, a ja sa len chcem na ňu dívať, neviem, ako sa dostaneme domov, čo budeme jesť, aký budeme mať víkend. Nemusím na to myslieť. Dobre to dopadne. Odhrniem jej vlásky z tváre. Je taká pekná. Keď sa smeje, má také úzke, jasné oči.

Má také isté oči ako on, svetlomodré, také čudné a jasné. Aj vlasy má po ňom. Pamätám sa, ako ma našiel, bol posledný školský deň a všetci boli vonku, všetci boli opití, všetci ležali vedľa seba a pozerali sa na oblohu a smiali sa z oblakov, a on priniesol z brehu plechovku piva, podal mi ju a pozrel sa na mňa. Voňalo to tam od grilu, bola som bosá, zima mi však nebola, ešte nikdy predtým som nebola opitá.

Potom som sa kúpala a voda v jazere bola čierna a vlnila sa mi okolo tela. Bola som úplne biela. Nehanbila som sa, bola som opitá. A on sedel pri priehrade a díval sa na mňa.

Potom horel oheň a ja som ležala v tráve s hlavou na ruksaku, nejaký chlapec vylial do ohňa horľavinu, všetko som vnímala tak jasne a zároveň slabo, vyhovovalo mi, že som opitá. Niekto si na palici opekal marshmallow. Sledovala som, ako z nich kvapká do ohňa. Oprela som sa o lakeť a ešte si odpila. On sedel na pni a hľadel na mňa.

K oblohe vyleteli iskry. Bolo to pekné. Oranžovomodré.

Vtedy prišiel ku mne a povedal: − Pozerám sa na teba celý večer. Nevšimla si si to?

− Ale áno, − odpovedala som.

Neskôr niektorí zaspali v tráve, nejaké dievča pri priehrade plakalo a potom stíchlo, niektorí odišli do lesa, iní odišli na bicykloch a popri tom spievali. Nie však on a ja. My sme tam zostali sedieť.

Z vatry už bol popol, štuchal doň palicou. Potom ju odložil.

Opýtal sa: − Bojíš sa tmy?

Povedala som áno.

A on povedal: − Noc nie je nebezpečná. Noc je ako deň, iba je trochu tma.

Nad jazerom visel opar. Striaslo ma.

Bolo to, akoby sa všetko už niekedy odohralo. Vedela som, čo povie.

A on povedal: − Je ti zima?

Povedala som áno.

A on: − Vezmi si môj pulóver.

Bol to ten sivý pulóver. Vyzliekol si ho. Vnútri bol teplý, voňal od aviváže. Potom začali štebotať vtáčiky, najprv jeden, potom ostatné a na ceste začalo svišťať, otvoril ústa a ja som vedela, čo povie.

− Ešte ti je zima? − opýtal sa.

Prikývla som.

− Mám ťa objať?

A keď sa ma dotkol, nemusela som nič hovoriť, vtedy sme už hovorili inou rečou, ktorú som poznala.

V športovej hale, na sedadlách v metre. Pod tribúnami a v tráve plnej zvädnutých púpav. A v tú jeseň na vonkajšom ihrisku, sedela som pod javorom, listy boli červené, sedela som s kolenami pod vlneným svetrom a na ostatných som sa nepozerala, iba na neho. Ako sa hýbal, keď sa odrážal. Ako vždy uhral dlhú prihrávku.

Potom sme šli k nemu domov. To už prišla zima.

Pamätám si, ako sa zabuchli vonkajšie dvere, naše kroky na schodoch, odomkol dvere do bytu a vnútri bola tma.

− Mama a ostatní sú v Dánsku, − povedal.

Prikývla som.

− Prídu až zajtra. Môžeš tu spať.

− Nemôžem tu spať, − povedala som. – Čaká ma mama.

Zavrel za nami dvere. Čižmy som si vyložila na poličku.

− Môžeš povedať, že prespíš u kamarátky, − povedal.

Potriasla som hlavou. Nikdy som predsa u nikoho neprespávala.

Sadli sme si do kuchyne, natieral si nutelu na jeden krajec za druhým, po tréningu vždy toľko jedol. Ja som sa pozerala von oknom. Bolo vidno iba asfalt a bytovky, ale vtedy sa mi asfalt páčil aj bytovky, aj zaparkované autá, taká som bola zamilovaná, páčilo sa mi všetko, sneh aj pneumatiky na autách, pásikavá mačka, ktorá sa prepletala medzi autami. A pomyslela som si: chcem byť len tu.

Kuchyňa bola žltá a na digestore stáli v rade fľaštičky s korením.

− Prespi tu, dievča moje, − povedal.

Pamätám si ten byt, bolo ticho, potom prišiel večer, pamätám si chodbu a sviečku na komode, je zvláštne, že je to ten istý byt, z ktorého teraz vždy v nedeľu vybehne ku mne Alexa, v izbe mal po celej zemi porozhadzované športové oblečenie, na strope mal v radoch ponalepované staré basketbalové nálepky, paplón bol zhúžvaný v jednom rohu obliečky.

Nakoniec som tam prespala.

Veľmi som však nespala. Ležala som Alexovi na ramene a cítila, ako mu bije srdce.

A potom bolo ráno a my sme sedeli v kuchyni a jedli chlieb s nutelou, prežúvala som zo zavretými ústami a pozerala sa von oknom. Bytovky, zaparkované autá. Všade bol ešte sneh. Všetko bolo rovnaké. Všetko bolo iné.

Takto som ju počala.

Takto som ju dostala. Ako pamiatku, ako šperk. Alexu.

Otvoria sa pred nami dvere.

Vonia to tam od parfumu. Alexa zastane.

Pri eskalátoroch stojí vianočný stromček, týči sa nahor cez všetky poschodia. Alexa sa díva. Pod stromčekom ležia veľké darčeky, niektoré sú červené, iné do žlta, z reproduktorov sa ozýva „Silent Night“. Mám tú pieseň rada.

Alexa ide k stromčeku. Kráčam vedľa nej. Zastane úplne pri ňom, ukazovákom ďobne do jednej striebornej gule. Guľa sa rozhojdá. Alexa sa usmeje. Viem, že takto je to správne.

Predtým nebolo nič takto správne. Všetko som chcela vedieť, čo si ostatní myslia, či musím niečo povedať, či sa musím strachovať o mamu.

Teraz však viem, čo je správne.

Je správne pozerať sa na tento stromček za zborového spevu all is calm, all is bright. Je správne držať ju za ruku a kráčať k výkladu s figurínami v krátkych sukniach, vojsť do tohto obchodu, prejsť pomedzi vešiaky, popri kožuchoch s leopardími vzormi. Alexa kráča predo mnou a všetko si prezerá, chytá jeden kožuch za druhým a hovorí jéj, jéj, jéj.

− Jéj, aký je hladký, − šepká. – Mami, skús.

Skúsim. Pozrie sa na mňa.

− Áno, − poviem. – Je veľmi hladký.

Ide ďalej, otáča hlavu z boka na bok. Taká je. Úplne nevinná. Spomeniem si, že keď som mala dvadsaťtri, Alexa naplnila schránku kvetmi, peľ bol na listoch ešte do septembra, a dnes ráno, keď bol na tráve pred domom mráz, čupla si a povedala: − Mami, to je skoro ako sneh. Nie celkom, ale skoro.

Ako sa ku mne v noci vkradne a šepká: − Mami, trochu sa bojím.

A ako mi na krku zostane vlhký fliačik po jej dychu. Ako jej hovorím: − Noc nie je nebezpečná. Noc je ako deň, iba je trochu tma.

Teraz chytá červené trblietavé šaty.

− Mami, − šepká. – Pozri.

− Tie sú pekné, − poviem.

A spomeniem si, že som raz v obchode stretla Kaju zo základnej školy, tlačila nákupný vozík a mala pri sebe dvoch chlapcov, ktorí vrieskali a ťahali ju za ruku, a Alexa stála v rade vedľa mňa a držala kartón mlieka.

Kaja sa ma opýtala: − Ako si to dokázala, že nie je taká rozmaznaná?

Neviem, čo som odpovedala. Odpoveď však poznám: keby som mohla, šialene by som ju rozmaznala . Skriňa by bola plná šiat, chodba plná detských gumákov s plyšom vnútri, polička plná trblietavých pasteliek. Lebo také veci má rada. Všetko, čo je mäkké a lesklé, a teraz chytá čierne boy, tenké ramienka a spodničky, šmýkajú sa jej pod rukou, a vtom zbadáme detské oddelenie.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

NEMÔŽEME POMÔCŤ VŠETKÝM