Christi Caldwell

THE SCOUNDREL’S HONOR

Copyright © 2017 by Christi Caldwell This edition is made possible under a license

arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © 2018 by Miriam Ghaniová

Cover design © 2018 by Matej Rudinský

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6156-3

Venujem dámam v našom Kútiku – každý deň sa strácam

v nejakom príbehu. Písanie je a vždy aj bude pre mňa očista.

Na druhej strane je to zážitok v samote, ale pre mňa nie.

Vy, dámy, ste tu pre mňa vždy, kedykoľvek sa môžeme

porozprávať o mojich hrdinoch a hrdinkách, o všetkých

mojich knihách, súčasných aj budúcich.

Z celého srdca vám ďakujem za vašu podporu.

Príbeh Penny a Rykera je tu pre vás!

Londýn, Anglicko

Jar 1823

1. kapitola

Drahý Fezzimore,

pani Dundlebottomová trvá na tom, aby sme boli počas lekcií slušného správania potichu. Snažila som sa, Fezzi. Naozaj som sa úprimne snažila. Bohužiaľ, mám však dojem, že slušné správanie sa poriadne preceňuje.

Penny

11 rokov

Blížil sa ten okamih.

To kázanie, nekonečné litánie, mantra alebo akokoľvek to chcete nazvať.

Moment, ktorému sa nedalo vyhnúť, vždy keď mali nejaké dievča Tidemorovcov uviesť do spoločnosti.

Lady Penelope Tidemorová sedela na slonovinovej pohovke, ruky mala rezervovane zopnuté v lone a hľadela na dvojicu sediacu oproti.

Jej matka, ovdovelá grófka zo Sinclairu, a brat Jonathan, gróf zo Sinclairu, opätovali jej pohľad.

„Penny…“ spustil Jonathan.

„Penelope,“ napomenula ho a jedovato naňho pozrela.

„Tak teda Penelope,“ opravil sa. „Pri uvádzaní do spoločnosti sa na teba kladú isté očakávania,“ uškrnul sa.

Aspoňže si uvedomoval tú iróniu. On, bývalý vetroplach so škandalóznou povesťou, ju poúča o tom, čo od nej spoločnosť vyžaduje.

„Očakávania,“ zopakovala Penelope a prebudila sa v nej zlosť. Toto stretnutie by sa hodilo skôr pre osemročné dievča, nie pre osemnásťročné, vlastne takmer devätnásťročné. Po otcovej predčasnej smrti Jonathan takpovediac prevzal jeho úlohu, ale jeho panovačnosť ju nesmierne rozčuľovala.

Jonathan rozhodil ruky. „Mama,“ vzdychol úpenlivo.

Ovdovelá grófka zo Sinclairu si odkašľala. „Áno, kladú sa na teba isté očakávania, ako sa ti snažil vysvetliť tvoj brat.“

Očakávania, ktoré ešte nikto z rodu Tidemorovcov nesplnil. Až kým neprišla ona. Penelope zaťala zuby. „Už som sa predsa uviedla,“ pripomenula im. Odvtedy chodievali do divadla a na spoločenské večere, ale nič viac. Nijaké bály ani večierky. Nič, po čom skutočne túžili mladé vydajachtivé dámy v Londýne.

Pevne si zaumienila, že všetkým dokáže, ako sa klebety mýlia. Ona predsa s menom svojho rodu nezdedila aj všetky škandály, ktoré sa naň viazali. Koniec koncov, mohla si predsa nájsť lásku a zároveň sa slušne správať a udržať si úctu. Bola si tým istá. Vo svete, kde ženy ovládali len malú časť svojho života, bola práve dobrá povesť niečo, čo držala pevne vo svojich rukách. Neodradí ju ani to, že jej staršie sestry a brat neboli práve najlepšími vzormi.

„Spoločnosť bude k tebe nemilosrdná,“ varoval ju otvorene Jonathan.

„Ako, prosím?“ Toto určite nebola kázeň, ktorú očakávala. Brat si ležérne vyložil členok na koleno. „Vzhľadom na naše rodinné…“

„Škandály?“ doplnila ho.

„Škandály,“ pritakal súhlasne. „Naša ctená smotánka k tebe určite nebude zhovievavá.“ To asi nie, keď jedna zo sestier utiekla s istým mužom len preto, aby sa nakoniec vydala za iného, a ďalšiu si po obrovskom škandále vzal jej manžel iba kvôli peniazom. Nuž, a brat na tom nebol o nič lepšie, keďže sa oženil s vychovávateľkou.

Vtom sa do diskusie zapojila ich mama. „A práve preto je veľmi dôležité, Penny…“

„Penelope.“

„… aby bolo všetko presne podľa bontónu,“ pokračovala, nevšímajúc si ju. „Vždy.“ A bolo to tu. Jej mantra. „Každý tu každého sleduje. Všetci striehnu, kto urobí chybu.“ Hlas sa jej triasol, akoby vravela o veľkých vojenských plánoch na dobytie kontinentu.

Penelope si dlaňami uhladila sukňu a zahľadela sa kamsi medzi matku a brata. „Som si plne vedomá, čo sa odo mňa očakáva. A zároveň vás ubezpečujem, že k tomu pristupujem uvážlivo a pragmaticky.“ Hoci snívala o láske, uvedomovala si, že dáma by mala byť aj praktická.

Zbadala, že si vymenili skeptické pohľady, a zamračila sa. Nesprávala sa vždy tak, ako sa patrilo, takže dôvod tohto rozhovoru chápala, ale dosť ju hnevalo, že v nej nevideli dospelú mladú ženu. Už predsa nebola tým roztopašným dievčaťom ako kedysi. „Nie som to dieťa, ktoré si pamätáte,“ dodala nakoniec pokojným hlasom, ktorý len prehĺbil ich pochybnosti.

Na druhej strane im to však nemohla mať za zlé. Ako dievča bola dosť nezbedná a do kadečoho sa zaplietla. Matka vtedy neraz poznamenala, že je jej prekliatím. Hoci titul patril rovnakou mierou všetkým jej dcéram.

„Nemám v úmysle spôsobiť nejaký škandál.“

„Presne to som mal na mysli,“ poznamenal Jonathan so svojou typickou úprimnosťou a položil nohu opäť na zem.

„Obávam sa…“

„My dvaja sa obávame,“ doplnila ho mama, aby dala najavo, že sú v tom zajedno, „tvojej…“ Penelope prižmúrila oči a Jonathan opatrne hľadal ďalšie slová.

„Romantickej povahy,“ vyhlásil napokon. Romantickej povahy?

„Bojíme sa, že nie si pripravená na všetky nástrahy a krutosti, s ktorými sa v spoločnosti stretneš,“ dodala mama rovnakým chlácholivým tónom, aký používala, keď si Penelope ako dievča rozbila koleno.

Skrátka si mysleli, že je hlúpa a ľahkomyseľná husička.

„Rozhodne nepredpokladáme, že by si tie škandály vyhľadávala zámerne,“ pokračovala grófka, „ale…“

„Prečo by niekto zámerne vyhľadával škandály?“ spýtala sa sucho Penelope.

Matka v pomykove zažmurkala. „Nuž, áno, to by bolo naozaj hlúpe.“

„Skrátka chceme, aby si bola opatrná, Penny,“ vyhlásil rázne Jonathan. „Chceme, aby si vedela, že napriek tvojim očakávaniam môžeš natrafiť na veľa ľudí, ktorí by pád mladej dámy s radosťou vychutnali. A ja nedovolím, aby sa také niečo stalo.“

Vytreštila oči. „Takže preto sme sa vyhýbali spoločenským večierkom?“

Mame previnilo očerveneli líca.

„Nijakým večierkom sme sa nevyhýbali,“ zašomral Jonathan a nepokojne sa zahmýril ako malý chlapec, ktorého práve prichytili pri ujedaní z torty.

Penelope začala vyratúvať na prstoch. „Po prvé, mesiac sme meškali s príchodom na londýnsku sezónu.“

„Bola priveľká zima,“ namietla chabo mama.

„Potom som musela chodiť ku krajčírovi na skúšky šiat,“ pokračovala a pritom mávala ukazovákom.

„To predsa nie je nič nezvyčajné,“ vyhlásil Jonathan a napravil si kravatu.

„Lenže ja som musela na tú garderóbu čakať celý mesiac!“ Aj tak to bola iba nariasená hromada otrasných volánov. To im ešte plánovala vytknúť.

Teraz sa červenal už aj Jonathan. Dobre. Len nech sa cíti previnilo. Darebák jeden.

Penelope však zďaleka neskončila. „Potom nasledoval môj vstup do spoločnosti. V divadle.“ Dvakrát. „Po ňom formálna večera u lorda a lady Drakovcov, neformálna večera u lorda a lady Drakovcov a recitál u lorda a lady Waxhamovcov, ale nijaký bál.“

Po tomto výpočte nastalo ticho. Veď čo mohli na to povedať? Zradcovia.

„Nechala si si v salóniku svoj denník,“ hlesla mama. Penelope zmeravela. To hádam nie. „Ty si čítala môj denník?“ ozvala sa priškrtene. Zmocnil sa jej pocit hanby a poníženia a razom sa cítila ako v ohni. Všetky tie intímne a bolestné slová a nádeje, s ktorými sa zverila papieru, teraz odhalila jej matka. Penelope zastonala a zaborila si tvár do dlaní. „Ako si len mohla?“ Po príchode do Londýna kamsi tú vzácnu knižočku zašantročila. Prevrátila celý dom hore nohami, až na ňu napokon natrafila vo svojej izbe. A teraz zistila, že ju ktosi našiel, prečítal a napokon podstrčil do jej izby. Spustila ruky do lona a zadívala sa do prázdna.

Jonathan si odkašľal. „Pozreli sme si len dva zápisy.“ Prebodla ho pohľadom. „Sú to moje tajné myšlienky!“

„A práve preto sa obávame, že máš od tejto sezóny nereálne a príliš romantické očakávania.“

Strhla sa. Tak veľmi sa usilovala vystupovať ako ozajstná dáma a potlačiť svoju divokosť. Jedine na stránkach denníka si vylievala tie najhlbšie túžby a sny ako žena a jej brat si ich prečítal.

Dva zápisy – mohli byť pokojne aj zo strany dvestodvadsaťdva. Nervózne zaťala ruky v päste. „To je všetko?“ vyštekla.

Mama s bratom si vymenili pohľady.

„Už nie som dieťa. Ja…“ Upokoj sa, Penelope, vravela si v duchu, neutvrdzuj ich v tom postoji. „Oceňujem, že sa o mňa tak staráte, ale nepotrebujem takéto kázne. Mám v úmysle správať sa slušne a podľa bontónu. Nemusíte mi teda viac odopierať bály a večierky.“ Tak veľmi sa túžila na nich zúčastniť. Napokon, ako inak si mala mladá dáma nájsť láskavého a čestného manžela? Po chvíľke mlčania sa vystrela a dodala: „Ja nie som ako Poppy.“ Poppy zo všetkých tidemorovských dievčat vždy priťahovala najviac problémov.

Z chodby sa ozval tichý šramot. Jej sestra práve nepochybne načúvala cez kľúčovú dierku.

„My vieme, že nie si ako Poppy,“ odvetila chlácholivo mama, za čo si vyslúžila zavrčanie spoza dverí. Zopäla ruky a ustarostene pozrela na Jonathana.

Penelope začínali tie jej tajomné pohľady a gestá už unavovať. Nemohli jej na rovinu povedať, čo majú na srdci?

Vtom sa prekvapivo vážnym tónom ozval Jonathan: „Tento piatok sa zúčastníme na bále u vojvodu a vojvodkyne zo Somersetu.“

V tej chvíli sa celé jej dámske dekórum rozplynulo a Penelope takmer nadskočila od vzrušenia. Bál! Nijaká ďalšia trápna večera. Brat si jej radosť všimol a rýchlo sa ju snažil schladiť.

„Nechcem, aby si sa zbytočne popálila, Penelope.“ Tak ako Patrina a Prudence. Nedopovedané slová ostali visieť vo vzduchu.

Áno, jej dve staršie sestry napokon našli lásku, ale ich cesta za šťastím bola tragická a spletitá. Penelope bola toho svedkyňou, a preto sa rozhodla, že ona si nedá takto zlomiť srdce. Má jednoducho viac rozumu ako jej sestry.

„Nemusíte mať nijaké obavy. Už som vám predsa povedala, že neplánujem zatiahnuť našu rodinu do ďalšieho škandálu. Neutečiem s nijakým zhýralcom ani sa nevydám za zlatokopa. Niečo som vynechala?“

Opäť nasledovali ďalšie tajomné pohľady. Jonathan pokrútil hlavou. „Nie, to je všetko.“

Penelope sebaisto vstala a taftové sukne jej zašušťali okolo členkov. Vzápätí so všetkou vznešenosťou a s gráciou, o ktorej jej matka pochybovala, že ju v sebe niekedy nájde, vypochodovala z miestnosti, zavrela za sebou dvere a vykročila preč po chodbe.

Miešali sa v nej hnev so vzrušením z nadchádzajúcej udalosti, na ktorej sa mala konečne zúčastniť.

Ustavične budú spochybňovať jej úsudok. Naďalej sa budú o ňu báť, akoby bola ešte dieťa, pretože presne tak ju stále vnímajú. Neuvedomujú si, ako sa poučila zo škandálu svojej sestry Patriny. Aj Jonathana. Vytýčila si cestu, po ktorej sa rozhodla kráčať, a posledný škandál jej sestry Prudence spred roka ju v tom jedine utvrdil. Áno, kedysi bola tým ľahkovážnym, večne sa smejúcim dievčaťom, ktoré bolo za každé lapajstvo, ale z toho už dávno vyrástla a dobre si uvedomovala realitu okolo seba. Tú skutočnú pravdu, ktorú jej matka vtĺkala do hlavy a ktorú jej potvrdil aj sám život – každý musí niesť následky za svoje činy.

Odrazu sa odkiaľsi ozval prenikavý šepot. „Čo to bolo za nezmysly?“

Penelope zvrieskla. Do cesty jej skočila najmladšia sestra, sedemnásťročná Poppy, s novinami v ruke.

„Vydesila si ma,“ vyhŕkla Penelope karhavo, obišla ju a pokračovala ďalej.

Sestra sa však nedala odbiť a hneď sa na ňu nalepila. „Počula som čosi ako nie Poppy,“ zašomrala, mávajúc novinami.

„Rozprávala si ako nejaká nudná matróna.“

„Hovorila som pragmaticky a logicky,“ namietla a úkosom pozrela na sestru. „A nie som nudná!“

„Nebývala si, ale teraz už si.“

Po tej poznámke sa Penelope opäť zamračila. Nemienila so sestrou debatovať o cnosti a charaktere. Najmä nie s Poppy, ktorá sa v nohaviciach flákala po vidieckych statkoch a plávala v jazerách. „Aj tvoj čas príde, aby si sa ukázala v spoločnosti, a potom pochopíš, aké dôležité je zachovať si dekórum.“

Sestra odfrkla. „Ak si myslíš, že sa vydám za niekoho, kto hľadá pragmatickú a logicky zmýšľajúcu paničku,“ vyhlásila a zdôraznila posmešným hlasom Penelopine slová, „tak nemáš ani spolovice toľko rozumu, ako dúfaš.“

Penelope sa konečne dostala k svojej izbe a stisla kľučku. Sestra sa hneď vopchala dnu. S povzdychom ju nasledovala a zavrela za sebou.

„Nie je vôbec spravodlivé, že môžeš ísť na bál vojvodu a vojvodkyne zo Somersetu,“ vyhlásila Poppy, ešte vždy mávajúc novinami. „Veď je to tá najvýnimočnejšia a najzaujímavejšia udalosť celej sezóny. Udalosť s veľkým U.“ Vtom stlmila hlas a prešla do tichého, sprisahaneckého šepotu. „V novinách píšu, že sa zúčastní aj brat vojvodkyne, ten neslávne známy majiteľ herne. Bastard vojvodu z Wilkinsonu.“ Stíšila hlas ešte viac. „Povráva sa, že vraj niekoho zabil.“

Penelope naskočili na šiji zimomriavky, no hneď sa pozastavila nad svojou iracionálnou reakciou. „Nebuď hlúpa. Som si istá, že nikoho nezabil.“

„Ale herňu vlastní, to je isté,“ nedala sa Poppy.

Jasné, keďže zvykla načúvať za každými zavretými dverami, vedela podrobnosti o vojvodovom bále už dávno. Penelope celé roky snívala o tom, že sa jej podarí votrieť do klubov, ktoré navštevoval jej brat. „Herňu, vravíš?“ zopakovala, neschopná skryť svoj záujem. Líca jej razom očerveneli. To predsa nie je nič pre teba, pripomínala si v duchu. Si slušná dáma.

Potriasla kučerami. „Takže vojvodov syn.“

„Áno, má titul, ale nechce, aby ho oslovovali lord Chatham ani nijako podobne.“ Poppy opäť stíšila hlas do šepotu.

„Povráva sa, že zabije každého, kto ho osloví inak ako pán B… Hej!“ zvolala sestra, keď jej Penelope vytrhla noviny z rúk. Nevšímala si Poppin ostrý protest, rýchlo preletela stránku a hľadala dôležité informácie. Možno oznam o nejakom bále, na ktorom by sa rada zúčastnila. Taký bál bol predsa zaujímavý z mnohých hľadísk. Slabo pokrútila hlavou. Keby som radšej bola jednou z tých ľahkomyseľných slečiniek, pomyslela si. To však rozhodne nebola.

„Tuto,“ povedala Poppy, naklonila sa jej ponad plece a zabodla prst doprostred stránky. „Vraj to bude bál s najväčšou účasťou hostí a ty tam ideš, zatiaľ čo ja musím ostať doma.“ Svoj typicky dramatický prejav zdôraznila tým, že sa pompézne zvalila na páperový matrac.

Kým ďalej vzdychala, Penelope sa začítala do článku.

… zúčastní sa aj brat vojvodkyne zo Somersetu, nemanželský syn vojvodu z Wilkinsonu a majiteľ herne Ryker Black, vikomt z Chathamu.

Penelope odhodila noviny s bulvárnou rubrikou a tie dopadli s tichým šuchnutím na nočný stolík.

„Matka určite dúfa, že sa budú všetci zaujímať len o toho bastarda a Tidemorovcov si nebude nikto všímať,“ vyhlásila Poppy a oprela sa o lakte.

„Nepochybne,“ utrúsila trpko Penelope a stisla čeľusť. Napriek tomu si predsa musia všimnúť to, čo jej rodina tak vytrvalo ignorovala. Z malej uličnice vyrástla cnostná mladá dáma. A hoci jej brat mal voči tomu kopec námietok, istotne sa nájde nejaký súci džentlmen, ktorého neodradia jej meno ani klebety spájané s jej rodinou.

„Veď to je jedno,“ utrúsila Poppy, prevrátila sa na brucho a začala hompáľať nohami.

Nedaj sa vyprovokovať. Si predsa dáma, pripomínala si Penelope. „Čo je jedno?“

„Nuž, nejaký škandál sa na teba skôr či neskôr nalepí. Sme predsa Tidemorové,“ dodala a šibalsky sa na sestru uškrnula. Kým Penelope hľadala stabilný a pokojný život, jej mladšia sestra si zjavne naplno užívala škandalóznu povesť spájanú s ich menom.

„Nič také sa nestane,“ vyhlásila rozhodne Penelope. Poppy rýchlo vstala. „Ach, iste,“ utrúsila a prevrátila oči.

„Ako znela tá tvoja mantra? Nijaké škandály, úteky ani unáhlené sobáše. Všetko bude tak, ako má byť.“

Za každých okolností. To bol posledný a najdôležitejší detail, na ktorý sestra zabudla. Penelope pohodila čiernymi kučerami. „Môžem ťa uistiť, že nijaký škandál sa konať nebude.“ Poppy neslušne odfrkla. „Určite. To som už počula.“ Opäť zagúľala očami. „Od všetkých troch našich súrodencov.“ Veselým krokom prešla k dverám, vyšla na chodbu a rázne ich za sebou zabuchla.

Penelope znovu schmatla noviny a začítala sa do nich. Jej prvý bál. Teda pokiaľ nerátala tie nudné večery u Almacka s teplou limonádou, kde pre prítomných pánov a dámy nezahrali ani valčík. Túto udalosť si bude pamätať navždy. Bude to jej prvé skutočné uvedenie do spoločnosti. Preto bola plná očakávaní.

Opäť odložila noviny, vzala diár a podišla k sekretáru. Rýchlo nalistovala posledný záznam a sadla si. S úsmevom sa načiahla po pero a pustila sa do písania.

Zdá sa, že to bude ten najpamätnejší večer môjho života…

2. kapitola

Drahý Fezzimore,

dala som si svoj prvý pohárik brandy. A aj posledný. Nechápem, čo na tom Jonathan vidí. Hlúpi chlapci, čo sa hrajú na dospelých.

Penny

11 rokov

Len čo Ryker Black dospel a zmenil sa z malého šarvanca na nemilosrdného majiteľa klubu Hriešne peklo, všetci rýchlo zistili, že sa mu neradno stavať do cesty.

Za žiadnych okolností.

Toto pravidlo platilo pre lordov, ktorí pri jeho stoloch prehrávali svoje majetky, aj pre ostatných spolumajiteľov klubu, čo mu boli bližší ako vlastná krv.

Ryker stál na kraji Hriešneho pekla a skúmavým pohľadom si ho premeriaval. V každom kúte sa tlačili vyparádení elegáni aj unavení lordi v bledých hodvábnych oblekoch, akoby sa s nimi roztrhlo vrece. „Povedz jej, aby si dohodla stretnutie,“ prikázal potichu. Cez ohlušujúci chrapľavý smiech a ostrý cvengot mincí ho bolo sotva počuť.

„Tvoja sestra prišla až sem, chce ťa vidieť a ja jej mám povedať toto?“ spýtal sa muž neveriacky.

Ryker mlčal. Život ho naučil, že rozprávať príliš veľa a príliš nahlas sa nevypláca. Namiesto odpovede sa mrzuto zahľadel na tri voľné miesta pri hracom stole.

Pri svojej práci dbal na to, aby bolo vždy všetko dokonalé.

„Ja teda nebudem Helene hovoriť nič podobné,“ namietol Calum a rozhodne stisol čeľusť. „Som síce tvoj asistent, ale nie som nijaký lokaj, môj drahý lord.“

Ryker sa celý naježil. Brat zjavne udrel na citlivú strunu. Ryker zachránil terajšieho vojvodu zo Somersetu pred smrťou a kráľ ho vtedy vyznamenal tým prekliatym titulom, z ktorého si teraz jeho brat pri každej príležitosti uťahoval.

„Tak jej povedz, čo chceš,“ odvetil napokon ľadovo a snažil sa nereagovať na Calumovo podpichovanie. Teraz sa nesmel rozptyľovať.

Calum a ostatní Helenu odjakživa rozmaznávali. „Ty si jednoducho jeden chladnokrvný bastard,“ utrúsil stroho brat. „Je to tvoja sestra, ktorú si zachránil z ulice.“ Áno, zachránil ju, keď bola ešte malé dievča. Aj tak ju ten život poznamenal. Napriek tomu to o niekoľko rokov dotiahla zo skvelej účtovníčky klubu až na vojvodkyňu zo Somersetu.

Ryker ohrnul peru. Helena šľachtou vždy opovrhovala. Obaja videli, ako sa ich matka oddala vojvodovi ako nejaká cundra. „Sama si vybrala takýto život.“ Život medzi nimi.

„Vybrala si ich, nie nás.“ A preto tu viac nemala miesto. Už nikdy.

V Calumových očiach vzbĺkol hnev. Otvoril ústa, ale prerušil ho hlasný krik, ktorý sa ozval z opačného konca miestnosti. Obaja pozreli k stolu s ruletou, kde naradosteného chlapíka veselo plieskal po chrbte jeho priateľ. Ryker sa zamračil. Takúto radosť zákazníkov majitelia herní priam nenávideli.

„Ty si ju odohnal,“ pripomenul mu Calum. Odmietal to nechať len tak. „Ty si ju vytrhol z Diggoryho pazúrov a teraz ju chceš trestať za to, že sa snažila v tom novom svete nejako prežiť?“ vyhlásil obviňujúco.

Diggory, nebohý majiteľ ich konkurenčnej herne Diablova diera, bol zlosyn, ktorý ich kedysi na ulici týral. Všetci dospeli, no tento boj pokračoval medzi ich herňami. Áno, Ryker ju od neho odohnal. Calumov veľavravný uprený pohľad ho začínal znervózňovať. „Diggory zistil, aké účtovnícke triky Helena ovláda. Nedal by si pokoj, kým by nebola mŕtva, a ty to dobre vieš,“ povedal chrapľavo. Napokon to bol sám Diggory, kto zaplatil za svoju chamtivosť tú najvyššiu cenu.

„Áno.“ Calum sa na chvíľu odmlčal. „Nevyčítam jej, že našla šťastie mimo nášho sveta.“

Helena sa mohla vrátiť do Hriešneho pekla, no namiesto toho sa rozhodla pre život medzi ctenou aristokraciou. Ryker pokrčil plecami. „Viac ti k tomu nemám čo povedať,“ uzavrel.

„Je jedna z nás,“ namietol Calum. Zdvihol pohľad k sklenému panelu, cez ktorý majitelia potajomky sledovali hracie stoly. „Dlhuješ jej to.“

Po tých slovách bolo vo vzduchu cítiť napätie. Ryker žil vo svete, kde by ho emócie zbytočne oslabovali, preto sa naučil nepodliehať im. Napriek tomu si naďalej ctil zákony ulice. Aj keď sa Helena rozhodla prejsť na druhú stranu, kedysi predsa patrila medzi nich. Spoločne sa pretĺkali ťažkým životom, a keď s Calumom, Adairom a Niallom, ďalšími členmi ich klanu, bojovali o prežitie v novom svete, práve ona preukázala schopnosti, ktoré ich napokon zachránili. Vďaka jej jedinečnému zmyslu pre podnikanie si vybudovali toto impérium. Potichu zaklial popod nos a vzdialil sa.

„Adair ju odprevadil do tvojej kancelárie,“ zavolal za ním Calum. Odkedy Helena odišla, Adair sa staral o účtovníctvo. Nesiahal jej v tom však ani po päty.

S pohľadom upretým pred seba kráčal cez klub a lordi sa mu narýchlo uhýbali z cesty.

Ryker nemal rád, keď ho niečo vyrušilo z jeho každodennej rutiny. Helena to dobre vedela. Všetci to vedeli. A predsa sem kvôli niečomu prišla.

Vyšiel z herne a zamieril na poschodie. Drevené schody mu hlasno vŕzgali pod nohami. Vystúpil až hore, vydal sa po chodbe a vtom odrazu zastal. Dvere do skladu boli otvorené. Jediným bleskovým pohybom vytiahol nôž a vbehol dnu. Rozhliadol sa po tmavej miestnosti. Bola prázdna, len na zemi sa váľali porozhadzované dotrhané obrusy. Zanadával, vyšiel von, zabuchol za sebou a zastokol nôž späť do puzdra. Ďalší zničený sklad. Prekliaty Killoran.

Súdiac podľa neustálych bitiek v herni a stratených fliaš a inventáru mu už prenikol do klubu. Našli vari pomstychtiví Killoranovi muži cestu aj do vyššej spoločnosti, až k Helene? Zamyslene stisol pery. Nemohol ju ochrániť, ak nebola pri ňom.

Zrýchlil krok, prešiel celou chodbou a zabočil.

Pred jeho kanceláriou sa týčila mohutná postava. Bol to jeho švagor, vojvoda zo Somersetu, ktorý ho čakal s rukami založenými v bok. „Black,“ pozdravil ho potichu.

Somerset patril medzi ľudí, ktorými Ryker opovrhoval, ale aj on sa zaslúžil o záchranu Heleny. Preto mal Rykerov rešpekt. „Moja sestra?“ spýtal sa ho stroho.

„Helena je vnútri.“

Ryker prešiel okolo neho a stlačil kľučku. Hoci boli teraz rodina, Somerset nikdy nebude jeho bratom. Mlčky vošiel dnu a zavrel za sebou.

Helena vyskočila zo stoličky pred jeho pracovným stolom.

„Ryker.“

„Helena,“ odzdravil stručne, vzal fľašu whisky a nalial si pohárik. „Čo chceš?“ spýtal sa, kráčajúc s ním k stolu.

„Aj ja ťa rada vidím,“ povedala s ironickým úsmevom a pomaly si opäť sadla.

Ryker si sadol za zaprataný mahagónový stôl, rozhodnutý ísť rovno na vec. „Diggoryho muži?“

Z tváre sa jej razom vytratil úsmev. „Nie, o nich nejde.“ Trochu napätia mu opadlo z pliec, ale aj tak bol stále v pozore. Ostražitosti nie je nikdy dosť.

Lakonicky ako vždy si uhladila sukňu a pritiahla tak jeho pozornosť na elegantné šaty z modrého saténu so zdobeným lemom, aké nosili dámy z lepšej spoločnosti.

Pohŕdavo ohrnul peru. Ako ľahko sa vzdala tohto života a vkĺzla do svojej novej roly aristokratky.

Uprene naňho pozerala. „Chcem od teba jednu láskavosť, preto som si dovolila využiť moment prekvapenia.“

Takže preto prišla tak neskoro. Oprel sa a zamyslene prechádzal prstom po pohári.

„Spoločnosť ma zatiaľ celkom neprijala.“

Nemanželská dcéra vojvodu s popáleným lícom, navyše sestra majiteľa herne – čakala vari, že bude jedna z nich? „Naozaj?“ utrúsil sarkasticky.

Kdesi v hĺbke srdca mu bolo ľúto, že jeho sestru smotánka neuvítala s otvorenou náručou, ale to by jej nikdy v živote nepriznal. Nemal vo zvyku odhaľovať svoju slabosť, dokonca ani pred sestrou v núdzi.

„S našou rodinou sa spája množstvo otázok,“ pokračovala, keď naďalej mlčal.

„Odkedy ťa trápi, čo o nás hovoria ostatní?“ spýtal sa so zdvihnutým obočím. Sklamala ho. Takto ju predsa nevychoval.

„Je mi úplne ukradnuté, čo kto hovorí,“ vyhlásila pragmaticky.

Keby bol po všetkých tých útrapách ešte schopný usmiať sa, toto by bol presne ten okamih.

„Spoločnosť sa o teba zaujíma,“ vysvetľovala. „Si predsa vojvodov syn.“

„Vojvodov bastard,“ opravil ju odmerane a zdvihol pohár na prípitok. Svojmu otcovi nestál od narodenia ani za zmienku. Ako ľahko na všetko jeho sestra zabudla.

Helena sa zhlboka nadýchla a pokračovala: „Hovoria aj o mojom manželovi. Objavili sa isté klebety, že sa vôbec nemáte v láske.“

Aha, tak preto prišla. Kvôli vojvodovi zo Somersetu. Poslal síce Helenu v záujme jej bezpečnosti preč, no nikdy by si nepomyslel, že sa naveky prilepí na jedného z tých nadutých panákov. „Ach tak.“ Cynicky sa uškrnul.

„Nežiadal ma, aby som za tebou prišla,“ vysvetlila rýchlo.

„Robert vraví, že si môžu svoje názory strčiť za klobúk.“ Za to vojvoda v Rykerových očiach hneď trochu podrástol. Helena sa nahla dopredu. „Lenže mňa to trápi, Ryker. Milujem svojho manžela a oni o ňom vravia hrozné veci.“ Stisla pery.

„Vravia, že u nás nie si vítaný. Vraj sa za teba hanbí a vyhnal ťa z našich životov.“

V skutočnosti to bol Ryker, kto nemal záujem stretávať sa so švagrom. Znudene si odpil whisky a premeral si Helenu ponad rám okuliarov. „Čo odo mňa chceš?“ Priama otázka sestru na chvíľu umlčala.

„Chystám sa usporiadať bál.“

Takže prekliaty bál. Takto vyzerá jej nový život? Tu v herni spolu niečo vytvorili, ťažko pracovali a… Aký bol zmysel jej života teraz?

„Plánujem tam mať Caluma, Adaira aj Nialla. A teba. Chcem, aby si sa zúčastnil aj ty, Ryker.“

Brat mlčal. Po zmienke o tom hlúpom bále prestal dávať pozor.

„Chcem, aby si tam prišiel,“ zopakovala naliehavo. „Mienim im ukázať, že…“

„Nie.“

„V jednote je sila,“ pripomenula mu. „Chcem, aby všetci videli, že sme skutočná rodina a že sme na teba s Robertom hrdí.“

„Rodina?“ odfrkol. Takže podľa nej je s vojvodom zo Somersetu rodina? Len preto, lebo sa zaňho vydala?

„Áno,“ prikývla. „Si môj brat a Robert je teraz tvoj brat.“

„Nie je nijaký môj brat,“ zavrčal, až sa Helena mykla a celá zbledla.

Dal si ďalší dúšok whisky a zdvihol obočie. „Nedohodneš si stretnutie, len tak mi vojdeš do kancelárie a snažíš sa ma obalamutiť, že to robíš kvôli mne,“ zhodnotil chladne.

Sestra sa však nedala odbiť. „Áno, máš pravdu, nie je to jedine kvôli tebe. Je to kvôli nám všetkým.“ Preletela pohľadom po miestnosti a pristavila sa na popraskanom zarámovanom obraze, ktorý mu visel nad stolom. Bola to jediná ozdoba, ktorá dodávala pochmúrnej pracovni aspoň trochu elegancie.

„Nikdy si nikomu neveril, Ryker,“ povedala po chvíli. „Áno, možno budeš namietať, že predsa veríš svojim bratom, ale v hĺbke duše vieš, že to nie je celkom pravda. Všetkých si nás držíš od tela. Pochybuješ o motivácii ľudí, ktorí by za teba položili život.“ Významne naňho pozrela. „Moje úmysly sú čisté. Neklamala by som ti. Toho nie som schopná. Nepadnem však pred tebou na kolená a nebudem ťa prosiť, aby si prišiel.“

Na jej slová odpovedal ďalším mlčaním. To bolo vždy bezpečnejšie. Človek mal aspoň čas usporiadať si myšlienky a zhodnotiť svojho oponenta.

Helena si chvíľu hľadela na topánky a potom sa rozhodla prelomiť ticho. „Jednoducho sa ťa spýtam a budem dúfať, že pochopíš, ako ťa tam potrebujeme. Ja aj môj manžel.“

Ryker vytiahol vreckové hodinky a pozrel na ciferník.

„Musím sa vrátiť dolu.“ A porozprávať sa s Niallom o ďalšom vykradnutom sklade.

Helena vstala. „Pravdaže.“ Vzala si kabelku, zalovila v nej a položila čosi na stôl.

Ryker uprel zrak na písmená na hrubom pergamene a zmeravel. „Je to v piatok,“ dodala. „Považuj to za oficiálnu pozvánku. Nežiadam ťa, aby si prišiel na celý večer, ale ak sa zastavíš u nás hoci len na chvíľku, budem ti naveky vďačná.“

Mohla mu vyhodiť na oči celé tie roky, ktoré drela v prospech klubu, pripomenúť mu, ako mu pomáhala vybudovať impérium, ale neurobila to. Považovala by to za prejav svojej slabosti. „Helena,“ povedal napokon a zdvihol hlavu.

„Ryker,“ odvetila, nebadane sa uklonila a hrdo vyšla z kancelárie.

Len čo sa za ňou zabuchli dvere, zaklial popod nos. Žiadala od neho, aby vystúpil zo sveta, ktorý dôverne poznal, a vkročil do toho jej. A prečo? Aby pomohol Somersetovi. Znechutene zaklial. Hoci ho neprosila ani mu nepripomínala mnohé ústupky, ktoré spravila kedysi kvôli klubu, on si ich dobre uvedomoval.

Zmysel pre pouličnú česť a platenie dlhov mal v sebe hlboko zakorenený už od útleho detstva v štvrti Seven Dials.

Vtom sa ozvalo zaklopanie na dvere. Čo zasa? „Vstúpte!“ vyštekol.

Calum vošiel dnu a zamračene sa rozhliadol. „Už odišla?“

„Áno.“ Ryker dopil pohárik a vychutnával ohnivé teplo v hrdle.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Londýn, Anglicko Jar 1823

1. kapitola

2. kapitola