Leah Konen

LOVE AND OTHER TRAIN WRECKS

Copyright © 2018 by Leah Konen

Translation © 2018 by Anna Kolčiterová

Cover design by studiohelen.co.uk

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6290-4

Svojej sestre Kimberly,

si moja úplne prvá čitateľka a fanúšička.

Prvá časť • Vlak

Ammy • 11.23 h

Tento vlak vôbec nie je taký romantický, ako som si myslela. Zvyčajne nie som romantická ani nefantazírujem, ale no tak, veď ide o vlak. V duchu som si predstavovala obsluhu s kovovými vozíkmi premávajúcu pomedzi uličky, ľudí, čo hľadia z okien na míňajúcu sa krajinu, rozprestreté noviny a sprievodcov s čapicami trochu nakrivo. Ženy v šatách s pančuchami a mužov v oblekoch.

Asi som videla priveľa filmov.

Teraz už viem, že nikdy to nie je ako vo filme. Určite nie tento rok.

Sedím vo vlaku spoločnosti Amtrak. Vo vlaku, čo vyzerá ako strieborná guľa, ale vôbec tak rýchlo neletí. Tento môj smeruje na východné pobrežie. Na sedadlách je modrý polyester, čo omína, so vzorom, ktorý navrhli dávno pred mojím narodením, a na dohľad nie je žiadny stevard s vozíkom. Dokonca som prešla tri vozne dopredu a jedálenský som nenašla.

Vonku za oknom vidím nekonečné odtiene sivej. Fľaky zeme a niečo, čo sa podobá na trávu. Bloky betónu a továrne ako z Dickensových príbehov – a to Dickensa vôbec nemám v obľube. Priemyselná pustatina. Rukou sa dotknem okna. Je chladné, na rozdiel od ľudí vnútri, ktorí majú na sebe priveľa vrstiev oblečenia.

Vlak je preplnený. Neupravený chlapík v obleku, niekto, koho dávno prepustili z práce, ale stále nosí oblek a cení si ho, akoby to boli svadobné šaty slečny Havishamovej. Na košeli pod pokrčeným sakom má prepotený obrázok, ktorý vyzerá ako atramentová machuľa z Rorschachovho testu osobnosti.

A čo vidím, vôbec tu nesedia dámy v šatách s pančuchami ako zo starého filmu. Väčšina ľudí má na sebe to, čo ja – rifle a veľké svetre so šálmi, čiapky a rukavice do tej zimy za oknami, nie do tohto tepla.

Všetci upierajú zrak na telefóny a tablety, a hoci sprievodca má na hlave štýlovú sprievodcovskú čapicu v jeho podaní: „Lístky, prosím!“ znie hlúpo. Každému v dosluchu bolo hneď jasné, že by najradšej bol niekde úplne inde, len nie tu. Je to na míle vzdialené od romantiky a malebnosti. Podobne ako aj celý tento môj narýchlo vymyslený výlet.

Zazvoní mi telefón. Vstanem, aby som si ho vytiahla z kabelky, ktorú som vyložila na policu nad sedadlami, a len-len že som si neudrela hlavu. So svojimi 176 centimetrami som nadoraz. Moja červená kožená kabelka, narodeninový darček od otca z Hudsonu v New Yorku tri dni po narodeninách, je zastrčená medzi veľkým kufrom na kolieskach a niekoľkými nákupnými taškami z Century 21. Potiahnem ju obomi rukami, ale pohne sa aj kufor. Červená kabelka padne vedľa mňa, kufor zachytím skôr, než niečo napácha.

Podľa chlapa v stredných rokoch som zrejme najväčšia chudera na planéte. Jeho manželka sa sústredila na nákupnú tašku tŕpnuc, že niečo poškodím (prepáčte, ale mne je to jedno). Keby tí dvaja nevyložili hore toľko vecí, bolo by tam viac miesta.

Stále držím kufor obomi rukami, medzitým telefón prestane zvoniť. Snažím sa ho natlačiť nazad, ale nechce sa vrátiť na pôvodné miesto, pretože medzitým sa pohli všetky igelitky. Pomaličky ho teda zložím na vedľajšie sedadlo. Nemala by som obsadiť miesto svojím kufrom, ale z mojej päťhodinovej cesty zatiaľ uplynula len polovica a nemám chuť na nejakého zhovorčivého spolucestujúceho.

Sadnem si a nahnem sa po kabelku, keď môj telefón znova začne vyzváňať.

„Nemienite to zodvihnúť?“ pani zahundre. Bohvie, čo má v tých igelitkách, že je na mňa taká nahnevaná. Alebo možno je to len newyorský zvyk.

Myknem plecom a vylovím telefón z kabelky. Ostatní cestujúci vyzerajú oveľa zbehlejší v týchto vlakových záležitostiach.

To však nie je moja chyba. Vlastne som túto narýchlo zorganizovanú cestu neplánovala. Kým som včera večer nezavolala svojej takmer nevlastnej sestre Kat, bola som stopercentne presvedčená, že do toho nejdem. Rozhodla som sa tak už pred niekoľkými mesiacmi.

Príď. Ostaň s nami aspoň týždeň. Ak neprídeš, oľutuješ.

Je to jednoduché.

Ani zďaleka to nie je jednoduché.

Prehrabávam sa medzi knihami a rôznymi inými hlúposťami, čo som si ráno hodila do kabelky, a telefón ďalej zvoní. Plecia mi strnú od napätia. Čakám, že mi tá žena ešte niečo povie. Konečne ho nájdem zastrčený medzi Pani Bovaryovou a Nórskym drevom. Ako som predpokladala, volá Kat. Vari jediná radšej volá, než píše.

„Čau,“ poviem a cítim, ako sa mi zrýchľuje pulz. Nie z nej som nervózna, ale z celej situácie.

Rodina vám také veci nemá robiť. Rodina by mala spĺňať veľa vecí, o ktorých som sa za posledný rok presvedčila, že ich nespĺňa.

„Overujem, či si v tej esemeske neklamala. Či si naozaj vo vlaku.“ Katin hlas je ako zvyčajne preafektovaný a veselý ako hlas nejakej pipky, čo vypila priveľa kávy.

„Naozaj som vo vlaku,“ poviem. Žena sediaca vedľa opäť pokrúti hlavou, akože hovorím nahlas, hoci podľa mňa hovorím normálne.

Kat zavýska a ja inštinktívne oddialim telefón od ucha.

„Dobrý bože,“ povie. „Som taká nadšená. Doslova ma zachrániš pred tou prestrelkou, čo sa dnes ukazuje.“

Za normálnych okolností by som využila túto príležitosť na vysvetlenie rozdielu medzi doslova a obrazne, ale v mysli sa mi vynoria mamine slová z dnešného rána.

Ako si ma mohol opustiť práve dnes?

Bez ohľadu na to, akú prestrelku má Kat na mysli, či sú to Sophiine šaty, alebo Beine vlasy, vôbec to neprekoná moje zážitky za posledných dvadsaťštyri hodín.

„Vieš, že nebudem skákať od nadšenia kvôli môjmu otcovi a tvojej mame, pravda?“

„Viem,“ povie. „Bóže, veď ani ja. Tvoj otec však bude aj tak šťastný. Celý týždeň stonal. Chýbaš mu.“

Zagúľam očami a zadržím úškrn. To určite. Stavím sa, že o ničom inom nepremýšľa. Stavím sa, že v jeho hlave je to samá Ammy-Ammy-Ammy. Veď kto by nemyslel celý čas na dcéru, ktorú opustil pre sexy inštruktorku jogy, čo je od neho o desať rokov mladšia?

Som pre neho len doplnok, poznámka k jeho novému životu, spomienka na predošlé obdobie. Dokonca som sa o tejto hlúpej akcii dozvedela skôr od Kat, než mi ju sám spomenul.

Kat nečaká na odpoveď. „Kedy prídeš?“

„O pol druhej,“ poviem. „Stále platí, že prídeš po mňa?“

„Jasné,“ povie Kat. „Na stanici Hudson?“

„Áno.“

„Super,“ povie. „Mimochodom, povedala som to len Bei, nikomu inému.“

Vzdychnem si. „Tvrdila si, že to nikomu nepovieš. Má to byť prekvapenie.“

Viem si živo predstaviť, ako Kat prevracia oči. „Je to moja sestra. A čoskoro aj tvoja nevlastná sestra. Nikomu to nepovie. Okrem toho je z toho nadšená.“

Katine slová ma zasiahnu viac, než by som bola ochotná pripustiť. Čoskoro nevlastná sestra. Fakt sa to ide diať, moja onedlho nevlastná matka v nejakých vyblednutých šatách v štýle boho. A môj otec vyznávajúci lásku žene, čo určite nie je moja matka.

Oči mi spočinú na dverách vozňa. Na okamih sa vidím, ako k nim utekám, ťahám za záchrannú brzdu a potom trvám na tom, aby otočili vlak a odviezli ma nazad do Virginie. Tam by som objala svoju mamu, ospravedlnila sa jej a povedala, že bez ohľadu na všetko som stále na jej strane. Zároveň však viem, že vrátiť sa by nebol dobrý nápad. Že to, čo bolo medzi mamou a mnou, sa už dávno stratilo, a ja som si to až včera naplno uvedomila.

„Teším sa aspoň na vás,“ poviem nakoniec.

„Dobre teda, idem mame pomôcť napariť tie jej hlúpe šaty. Uvidíme sa.“

A zloží telefón skôr, než mám šancu čokoľvek dodať. Hľadím na svoj mobil a v duchu si želám, aby sme sa mohli dlhšie rozprávať. Kat by som povedala, že sa bojím, že mi to moja mama nikdy neodpustí, že robím hlúposť, že môj otec v skutočnosti nechce, aby som tam bola, že mu stačí jeho nová rodina.

Pokrútim však hlavou a snažím sa na to zabudnúť. Ignorujem esemesky, aby som sa nezamotala do konverzácie s mamou, ktorú som asi pred hodinou na zachovanie duševného zdravia zrušila.

Namiesto toho si prezriem všetky sociálne siete a listujem medzi fotkami ľudí s rodinami, čo robia počas voľna. Vidím Daru s bratom, ako nastupujú do lietadla smer Universal Studios. Vidím najmúdrejšie dievča zo strednej na ceste po Južnej Karolíne.

Keď vidím fotku aspoň čiastočne funkčnej rodiny, cítim v žalúdku pichajúcu závisť. Zahryznem si do pery, aby som ju potlačila.

V kútiku duše cítim, že otec sa poteší. Chce, aby som tam bola. To mi aspoň minulý mesiac tvrdil do telefónu. Viem však, že aj keby som neprišla, všetko by dobre dopadlo. Už nie som jeho jediná rodina. Mama už vôbec nie je jeho rodina. Sme druhoradí. A to bolí.

Pozriem sa von z okna hľadajúc rozptýlenie v škaredej priemyselnej krajine, ale je tam úplná tma, vidím len jemné náznaky grafity načmáraných na betónových stenách tunela.

Ani som si nevšimla, že sme dorazili do Penn Station. Opriem si čelo o sklo, cítim studenú skondenzovanú vlhkosť a snažím sa vytesniť zvuk otvárania dverí a ľudské kroky.

Chcem prespať zvyšok cesty, aby som si preto už nemusela robiť starosti. Chcem, aby už bolo zajtra, chcem, aby sa tento hlúpy deň už skončil, a chcem sedieť v Katinej izbe, pozerať reprízu Priateľov a rozmýšľať, do ktorého drahého podniku v Hudsone dnes večer pôjdeme.

Oči mám zavreté, keď zrazu počujem naliehavý hlas.

„Pardon.“

A potom znovu, skôr než sa stihnem pohnúť.

„Pardon. Je toto miesto voľné?“

Noe • 11.29 h

To, že sa dotyčný nikdy neviezol vlakom, je jasné na prvý pohľad. Za normálnych okolností sa takým snažím pomôcť. Povedal by som im, ako to chodí, že na otvorenie dverí medzi vozňami treba stlačiť tlačidlo, kde je jedálenský vozeň a že sa majú za každých okolností vyhnúť sendviču santa-fe. Býva to celkom zábavné. Som priveľmi nervózny, aby som sa tým vôbec zapodieval. Myseľ mi naplno okupuje Rina.

Na to, že je obed, je vlak nezvyčajne preplnený, pritom by práve teraz nemal nikto cestovať. Tipujem, že veľa ľudí má dovolenku, aj keď je 3. januára.

Dievča drieme, vyzrážaná vlhkosť na okne jej zlepila krátke hnedé vlasy.

Ukážem na kufor, ktorý ju stopercentne usvedčil. Je to typická začiatočnícka chyba. „Vlak je plný. Takže, uhh, to tu nesmie byť.“

„Aha,“ povie. „Jasné.“

Vstane. Je vysoká a ja sa zľaknem, že si udrie hlavu o policu nad nami, ale tesne ju minie. Potom zdvihne kufor nad hlavu.

Zložím kvety na sedadlo a idem jej pomôcť. Keď pre rovnováhu zachytím okraj kufra, z jej vlasov zacítim jemný závan pepermintu.

„Zvládnem to,“ povie ostro. Silno postrčí kufor. Ten sa zasunie na miesto ako skladačka puzzle.

„Ďakujem,“ poviem. „Tie tašky sú tvoje?“ opýtam sa ukazujúc na tri nákupné igelitky.

Pokrúti hlavou a mňa to neprekvapuje, lebo fakt nevyzerá ako typ do preplnených uličiek s plnými taškami módnych handier. Nahnem sa ponad ňu a potlačím tašky, aby neboli nad nami. Pani sa na mňa škaredo zadíva, ale na to, aby sa hádala, pridobre pozná etiketu cestovania vlakom. Vyhodím svoj ruksak hore, vezmem kvety z miesta, usadím sa a položím si ich na kolená.

Dievča sa na kvety pridlho díva, ale nič nepovie. Opatrne prezriem lupienky. Dva kvety sú trochu potlačené.

Všimne si to Rina? Áno.

Bude jej to prekážať? Hádam nie.

Dievča zviera v ruke svoj cestovný lístok. Má na sebe priveľký hrubý sveter poľovníckej zelenej farby a vyblednuté rifle. Na prvý pohľad je študentka, zrejme chodí na vysokú školu humanitného zamerania Bard blízko môjho mesta.

Rina často ohovárala študentov z Bardu, čo chodievali do reštaurácie, kde pred dvoma rokmi cez leto brigádovala. Hovorila, že všetci sú citliví ako snehové vločky a nehovoria o ničom inom, len o tom, ako treba pred každým textom čitateľa upozorniť na nebezpečný obsah. Neznášala ten prehnane liberálny a zbytočne emocionálne otvorený prístup. Na druhej strane, zbožňovala ľudí, čo prišli z mesta, aj keď podľa mňa každý druhý bol rovnako nedotklivý. Je to čiastočne dôvod, prečo som si minulý rok pridal Hunter do zoznamu. Prečo som sa nakoniec rozhodol odísť, napriek tomu, že mne študenti z Bardu neprekážali. Raz sme s Rinou dlho debatovali o tom, či by sa upozornenia pred textom mali používať, alebo nie. Vyhrala nie preto, že by mala pravdu, ale preto, že vždy bola dobrá v hádkach.

Aj keď Rina vyrástla na vidieku, hlboko vnútri je to mestská duša. Uprednostňuje priamy prístup, takže tam zapadne. Rada chodí za otcom. Rada sa motá v čínskej štvrti hľadajúc lacné kabelky a žemličky bao. Rada jazdí na mestskom bicykli (pozn. prekl: Citi Bike je požičovňa bicyklov a zastrešujúca firma) do Prospect Parku. Rada ma ťahá do obchodov Century 21 a plní si igelitky lacnými handrami. Uznávam, že v nich dobre vyzerá.

To ona so mnou na začiatku navštevovala Hunter, pretože vtedy mali moji rodičia plné ruky práce. Ona ma presvedčila, že v Manhattane na Upper East Side sa dá celkom super žiť.

Jeden z kvetov otočím, aby lepšie vyzeral, skontrolujem výsledok a poviem si, teda skôr dúfam, že to takto stačí.

Úkosom sa pozriem na spolucestujúcu, ktorá sa začítala do Murakamiho. Stopercentne je to študentka z Bardu.

V skutočnosti si myslím, že Rina má preto problém s Bardom, že je tak blízko jej domova. Pre ňu by to nebol dosť veľký krok.

Nebyť Riny, až na financie by som pokojne ostal blízko domova. Rina potrebuje dobrodružstvo. Po mesiaci by to mesto poznala asi lepšie než ja. Je totiž ten typ, čo by bez váhania vždy zahla do uličky, po ktorej ešte nešla.

Ja by som váhal. Preto som ju stratil. Teraz to však napravím. Už viac nebudem pochybovať o sebe ani o nás.

Zastrčím kvety do vrecka vedľa sedadla a vyzlečiem si bundu. Potom sa poobzerám. Krížom cez uličku vidím chlapíka v obnosenom oblečení ťukať do klávesnice prehistorického laptopu.

Vezmem svoju tašku, čo nosím na prednášky, vytiahnem čítačku Kindle a tašku zastrčím nazad pod sedadlo. Už tretí raz absolvujem túto cestu z môjho hrozného internátu v meste na rodičovský ranč v Lorenz Parku kúsok za Hustonom. Doteraz to však vždy bolo kvôli rodičom. Prísť domov na jesenné prázdniny. Oprať. Uchmatnúť si mrazené hovädzie. Typický postup prváka na vysokej škole.

Nikdy som nešiel domov z iného dôvodu.

Upravím kvety – len trochu, aby som ich ešte viac nepopučil.

Snažím sa sústrediť na slová na displeji, ale sú rozmazané a dopletené ako v zlom seriáli. Rinu neviem dostať z hlavy. Dievča vedľa mňa vyzerá rovnako pohrúžené do myšlienok. Prst má založený v knihe, čo číta, hmýri sa a nahlas vzdychá.

Zdá sa, že sa neúspešne snaží poskladať svoje dlhé nohy do tých pár centimetrov medzi sedadlami.

Naše pohľady sa stretnú, rýchlo sa pozrie opačným smerom.

„Nespĺňa to vaše romantické predstavy o ceste vlakom, pravda?“ pokúšam sa.

Prestane sa hrať so šálom položeným na kolenách a otočí sa smerom ku mne. „Ehm, prosím?“

Snažil som sa odľahčiť situáciu. Ani moja prvá cesta vlakom ma veľmi nenadchla. Všade vydýchaný vzduch a nepohodlné sedadlá.

Zdá sa, že to tak nepochopila.

Mal by som povedať, že nič sa nedeje? Možno. Mal by som sa znova začítať? Zrejme.

Náhle si však uvedomím, že nemôžem najbližšie dve hodiny premýšľať o tom, ako ma Rina privíta.

„Ideš amtrakom prvý raz?“ opýtam sa s úsmevom na perách.

Zahryzne si do pery a prekríži ruky na prsiach. Jej kabát sa opiera o moje sedadlo. Jej veľké oči sú trochu ďaleko od seba, takže má stále akoby prekvapený výraz, a ostro rezanú bradu takmer v tvare srdca. Hrany ostro kontrastujú s Rinou, ktorej vlasy sa vlnia okolo okrúhlej tváre, a keď niečo chce, odúva spodnú peru.

„Čo ťa do toho?“ mykne sa dievča.

Zasmejem sa. Tvári sa ako rodená Newyorčanka, aj keď jej prímestský prízvuk a neznalosť vlakovej etikety hovoria niečo iné.

„Prepáč,“ poviem. „Snažil som sa len o zdvorilostnú konverzáciu.“

Pretočí oči stĺpkom a otočí sa na druhú stranu. Čo už.

Zahľadím sa opäť na čítačku, ale neviem sa sústrediť, zastrčím ju teda do vrecka na sedadle. Vytiahnem mobil a prezerám si správy.

Chcem Rine niečo napísať. Tak veľmi to chcem. Chcem sa s ňou opäť rozprávať.

Stále mám však problém, čo vlastne povedať:

Čau, dnes večer prídem za tebou s veľkým prekvapením a dúfam, že si ťa získam naspäť. Máš čas?

Ako sa máš? Dlho sme sa nevideli.

Myslíš občas na mňa? Lebo ja na teba myslím stále.

Zatvorím správy. Čokoľvek by som napísal, ukázalo by sa ako absolútne nezmyselné. Preto sa s ňou musím stretnúť osobne. Preto musím postupovať podľa svojho plánu.

Fakt by som ju chcel sledovať na facebooku alebo na instagrame. Overiť si, či nemá nového frajera, aj keď Danny mi povedal, že podľa Cassie nemá. Chcel by som vidieť nejaké jej nové fotky, ale všade si ma minulé leto po rozchode zablokovala. Rina očividne rada začína s čistým štítom. Vlastne ju za to nemôžem obviňovať.

Cassie podľa všetkého povedala aj to, že Rine občas chýbam.

Pozriem si novinky na facebooku a vidím selfie svojich rodičov na lodi v Bermudách. Snažím sa myslieť celý čas pozitívne, ale aj tak som na nich trochu naštvaný, že sa tento rok na mňa vykašľali a rozhodli sa na Vianoce odísť z domu.

Nie že by boli pre mňa Vianoce také dôležité. Sme židia, takže to pre nás zas tak veľa neznamená. Aj tak som si však vždy užíval náš umelý vianočný stromček so striebornou reťazou. Som rád, že sa otec vrátil domov a svoje odlúčenie oficiálne ukončili. Hoci sa mi tá ich „cesta za obnovou lásky“ páči, povedal by som, že to nebolo úplne nutné. Určite nie na dva týždne. Som nervózny už len z toho, o koľko budem musieť zvýšiť svoj študentský dlh, aby som nejako vyžil.

Aspoň som cez sviatky nebol sám. Na pár dní som mohol ostať u Alexa, svojho spolubývajúceho z Huntra. Jeho rodičia majú nádherný podkrovný byt. Mal som možnosť vidieť exkluzívnejšiu stránku mesta. Na Štedrý večer sme jedli homára a mušle a na Prvý sviatok vianočný lososa s kaparami.

Aj tak by som však bol radšej s našimi v Lorenz Parku, rozbaľoval darčeky spod stromčeka a objednával čínu cez donáškovú službu.

A bol s Rinou.

Mrknem z okna na ustupujúcu panorámu mesta meniacu sa na škaredé predmestie Yonkers.

Asi by som sa mal rodičom fakt poďakovať. Vďaka ich ceste som si uvedomil, ako mi Rina chýba. Pripomenuli mi, že niekedy sa môžu ľudia rozísť a znova dať dokopy.

To sa totiž stáva, keď sú dvaja ľudia zaľúbení.

Pozriem sa znova na mobil a prelistujem novinky na facebooku, ale nevidím tam nič zaujímavé. Vytiahnem si teda čítačku, lebo fakt nemám čo robiť.

„Dočerta,“ zahundrem. Vybitá.

Dievča sa otočí smerom ku mne a venuje mi samoľúby pohľad.

„Vieš, akú výhodu majú obyčajné knihy – nepotrebujú baterky.“

Ammy • 11.45 h

Chalan z vedľajšieho sedadla sa na mňa zadíva streleným pohľadom – takým typickým pre fešných ľudí. Takí akoby boli zvyknutí na svoje ultrasymetrické črty, čo potešia oči i ducha, že sa nikdy nenaučili mimiku tváre používať spoločensky prístupným spôsobom. Nie som si istá, či je prekvapený, či sa hnevá, alebo čo, ale ani ma to veľmi nezaujíma. Musela som mu to nejako vrátiť po jeho (sexistickom?) komentári o akomsi romantickom cestovaní vlakom. Musím sa priznať, že ma to naštvalo, lebo úprimne, trafil klinec po hlavičke.

On to však nemusí vedieť.

Zahmýrim sa na nepohodlnom sedadle a mrknem von oknom. Priemyselná pustatina sa zmenila na bezlisté stromy a tmavosivé nebo, ktoré občas zdobia škaredé počmárané betónové stavby. Zrejme sme sa ešte nedostali do tých krajších miest. Vidím však rieku a keď sa natiahnem, stále v pozadí vidím New York – pôsobí veľkolepo.

Potom sa znova otočím na chlapca, čo na mňa stále hľadí spýtavými očami. Jeho pleť je jemne olivová, vlasy kučeravé. Má na sebe hokejový dres Steelers, tmavomodré rifle a pod kaki taškou ozdobenou odznakom s Taylor Swift – zvláštne – má sýtooranžovú prešívanú bundu. Vyzerá na vysokoškoláka, zrejme ekonóma.

Vo vrecku sedadla pred sebou má kyticu ružových ruží, ktorú zrejme nesie nejakej členke dievčenského spolku, čo na neho práve tento mesiac letí.

„Tým chcem povedať, že ozajstné knihy sú oveľa spoľahlivejšie,“ poklepem na titulnú stranu Nórskeho dreva. „Niekedy by si to mal vyskúšať.“

Jeho prázdny výraz vystrieda úsmev od ucha k uchu. „Mal by som?“

Mrknem znova na kvety. Ruže – aké klišé.

Je to typický borec – športový typ, nudný a nezábavný. Podľa tých ruží by som povedala, že je to ten najhorší typ borca. Viete, taký ten, čo si o sebe myslí, že je „správny chlapík“. Asi si myslí, že len preto, že ovláda 101 spôsobov, ako očariť ženu, to všetko pôjde ako po masle. Neuvedomuje si, že romantika je nezmysel, ktorého výsledkom sú dvaja ublížení ľudia.

Viem to úplne presne.

Dokonca aj ľudia, o ktorých ste boli na sto percent presvedčení, že ostanú spolu navždy.

Dara a Simone o mne hovoria, že som veľmi cynická. Dara mi pripomenula, že aj jej rodičia sa rozviedli, no napriek tomu sa jej stále pozdáva myšlienka vrúcnej lásky. Simone povedala, že je prirodzené byť cynická, ale mnohé deti rozvedených rodičov neskôr majú šťastný vzťah.

Nerozumejú tomu. Pretože to nebol obyčajný rozvod. Pamätám sa, akí boli Dariní rodičia, keď boli spolu. Celý čas sa mali hrozne. Moji nie. Prisahám, že nám to v trojici fungovalo. Až do chvíle, keď prestalo. A keď to príde ako blesk z jasného neba, nuž, skrátka, človek sa ťažko vracia do starých koľají.

Pán Borec sa na mňa stále usmieva. Čaká, že na neho zaklipkám mihalnicami alebo čo?

Potom nakloní hlavu nabok, usalaší sa v sedadle a nohami vrazí do spodnej časti pred sebou.

„Murakami?“ opýta sa.

„Hej,“ poviem nevrlo. „Už si o ňom niekedy počul?“

„Au.“

Myknem plecom. Ani neviem, prečo som na toho chlapíka taká odporná. Potom sa pozriem na kvety, a to ma ešte viac naštartuje.

Sophie zbožňuje ruže. Na tých umeleckých pozvánkach, čo posielala, boli samé malé škaredé kreslené ruže. Vtom sa rozhodnem namiesto ubratia pritlačiť, lebo mám presne takú náladu. Vôbec som nechcela, aby si ku mne sadal zhovorčivý spolucestujúci.

„A čo čítaš ty? Da Vinciho kód ?“

So zatajeným dychom čakám, či to vezme ako urážku. Väčšina by to tak brala, ale s týmito borcami človek nikdy nevie. Nedávno sa na hodine angličtiny nejaký chalan opýtal, či by mohol ako seminárnu prácu z klasickej literatúry mať o Jamesovi Pattersonovi. Akože fakt vážne.

Tento chlapec len zavrie čítačku do puzdra a strčí si ju nazad do tašky. „Naozaj neviem, prečo sa takto správaš.“

Zasmejem sa, ale potom si všimnem, že sa ho to naozaj dotklo. Založím si do knihy prst. „Aj ty si dal na prvý dojem. Pripadala som ti, ako smiešne malé dievča, čo sa teší zo svojej prvej cesty vlakom. Aký požičaj, taký vráť.“

Nakloní hlavu nabok, akoby si ma premeriaval – a ja fakt nechcem, aby si ma niekto premeriaval. Potom si prekríži ruky na prsiach a pod dresom sa mu napnú svaly. Som presvedčená, že to dobre vie. Muž v stredných rokoch škaredo zakašle šíriac pritom radšej-nechcem-vedieť-aký odporný newyorský bacil.

Na to sa otočí pani a pozrie sa na mňa svojím prísnym pohľadom. Vonku začínajú z oblohy padať prvé snehové vločky. Cítim, ako mi srdce poskočí. Stáva sa mi to od útleho detstva. Ten pocit sa však rovnako rýchlo aj vytráca, lebo už nie som dieťa. Aj tak už dnes nič z tých čias nemá také čaro.

A keď bude veľa snehu, Kat bude mať problém prísť na stanicu.

Od chalana počujem náznak posmešku.

„Čo?“ opýtam sa. Pána Borca akosi nedokážem ignorovať.

Usmeje sa. „To, že čítaš Murakamiho, z teba ešte automaticky nerobí génia. Čítajú ho všetci, čo chcú vyzerať múdro. Okrem toho, ten autor je dosť namyslený.“

„Ty si čítal Murakamiho?“

Povzdychne si, otočí sa na mňa a odčíta na prstoch.

„Nórske drevo, Kafku na pobreží a IQ84.“ Stíchne, sleduje moju reakciu a usmeje sa. „Nebuď taká prekvapená. Nie je to veľmi ťažké. Len treba čítať stranu po strane ako každú inú knihu.“

Odložím knihu a prstami si klepkám po kolene. Veľmi chcem túto hádku vyhrať. „A čo si teda ty chcel čítať? Čo máš odložené v tom kindli, čo ti skapal?“

Jeho úsmev sa rozšíri. „Drozdajku. Vieš, tretiu knihu zo série Hry o život.“

Neovládnem sa. Vybuchnem do smiechu. „Murakami je preceňovaný, ale Hry o život nie? Ježiši.“

„Nuž, hovoril som to isté, kým moja p–“

Zasekne sa a v okamihu mu z tváre zmizne úsmev.

„Moja expriateľka ma donútila ich prečítať,“ povie. „A sú super. Ľudia majú len obyčajné predsudky.“

Znova sa pozriem na kvety. O čo mu ide? Chce získať naspäť svoju bývalú? Ach, bože, tento chlapec je fakt kreatúra. Znova sa pozriem z okna. Pri tej rýchlosti vlaku sneh vyzerá úžasne. Rýchly a energický pôsobí ako začiatok vlnovky Space Mountain s hviezdami. Hry o život, pomyslím si trpko. Môj otec sa ma celé minulé leto snažil presvedčiť, aby som si ich prečítala, lebo ho k tomu viedla jeho nová krásna dokonalá rodinka. Zatiaľ čo moja mama si dávala jeden ativan za druhým, aby sa dožila večera, on celý čas trepal o tom, ako sa Kat páči postava Gala a Bei zas Peeta a že mám si to prečítať, aby som ich mohla rozsúdiť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prvá časť • Vlak

Ammy • 11.23 h

Noe • 11.29 h

Ammy • 11.45 h

Druhá časť • Nepoznané

Tretia časť • Návrat domov

Epilóg