Robin Cook

CHARLATANS

Copyright © 2017 by Robin Cook

All rights reserved.

Translation © 2018 by Róbert Hrebíček

Jacket design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6079-5

Venujem širšej rodine a priateľom

Prológ

Boston

27. júna,

štát Massachusetts

Dvadsiateho siedmeho júna v Bostone v štáte Massachusetts vďaka sezónnemu nakloneniu zemskej osi nadišiel úsvit rýchlo. Ostro to kontrastovalo s ránami uprostred zimy, keď oblúk slnka na južnej oblohe ležal nízko. Čoraz jasnejšie letné slnko o 4.24 začalo rýchlo zalievať ulice potaliančeného North Endu, úzke vedľajšie cesty elegantného Beacon Hill a široké bulváre Back Bay. Presne o 5.09 sa kotúč slnka zjavil na obzore nad Atlantickým oceánom a plynulo stúpal na bezoblačnú rannú oblohu.

Ranné lúče ako prvú z mnohých vežičiek Bostonskej pamätnej nemocnice pozlátili špičku ústredného dvadsaťjedenposchodového Stanhopovho pavilónu. Táto moderná sklená konštrukcia predstavovala najnovší prírastok k chaotickému zoskupeniu budov tvoriacich slávnu Harvardovu fakultnú nemocnicu, ktorá poskytovala terciárnu starostlivosť – a výhľad na Bostonský prístav. Jasnou siluetou sa nápadne líšila od starších a nižších stavieb z červených tehál, ktoré mali vyše stopäťdesiat rokov.

Stanhopov pavilón disponoval najnovším nemocničným vybavením vrátane súboru dvadsiatich štyroch supermoderných „hybridných operačných sál budúcnosti“. Každá z nich obsahovala špičkovú techniku, takže vzbudzovala dojem, že sa v nej bude nakrúcať ďalší film Star Trek. Značne sa líšila od operačných sál zariadených podľa starších noriem. Celý súbor tvoril dva polkruhy po dvanásť miestností orientované okolo dvoch ústredných riadiacich staníc. Vďaka oknám mohli vedúci operačného traktu pozorovať interiér jednotlivých miestností nielen na monitoroch napojených na kamerový systém, ale aj priamo.

V každej z nových hybridných operačných sál, v ktorých mohla prebiehať široká škála chirurgických výkonov od bežnej náhrady kolenného kĺbu až po zložitú operáciu mozgu či srdca, viselo zo stropu viacero veľkých a ľahko prispôsobiteľných ramien s rozličnými typmi najmodernejšej medicínskej techniky. Vďaka závesnému systému bolo všetko vybavenie okamžite k dispozícii, no dlážka zostávala voľná, aby sa čo najväčšmi uľahčil pohyb personálu a urýchlil prechod od jedného pacienta k druhému. Prvé rameno držalo anestéziologickú stanicu, druhé kardiopulmonálny perfúzny systém, tretie operačný mikroskop a štvrté, v tvare písmena C, dvojplošný systém digitálneho zobrazovania a navigácie, ktorý využíval kombináciu infračerveného a röntgenového žiarenia a v reálnom čase poskytoval trojrozmerné obrazy vnútorných štruktúr ľudského tela. V každej operačnej sále sa nachádzali rady monitorov s vysokým rozlíšením, ktoré boli napojené na klinický informačný systém nemocnice. Prostredníctvom hlasových príkazov sa na nich okamžite dali zobraziť údaje o pacientovi, ako aj röntgenové snímky či ultrasonogramy.

Zmyslom všetkého tohto supermoderného a mimoriadne drahého vybavenia bolo zvýšiť účinnosť a hospodárnosť na chirurgii, ako aj bezpečnosť pacientov. No v tento nádherný deň na konci júna všetky zázraky modernej techniky a racionálny návrh pavilónu nemali predísť nechceným následkom či ochrániť pred ľudskými slabinami. Napriek dobrým úmyslom všetkých horlivých členov personálu chirurgického oddelenia BPN sa v hybridnej operačnej sále číslo osem Stanhopovho pavilónu schyľovalo k veľkému nešťastiu.

Keď slnečné svetlo o 5.30 zalialo vykladaciu časť pavilónu, pri vchode pod strieškou začali tvoriť rad autá vrátane taxíkov. Dvere sa otvárali a z vozidiel vystupovali cestujúci s taškami plnými vecí na prenocovanie. Keď budúci hospitalizovaní pacienti a členovia rodiny, ktorí ich sprevádzali, vstupovali do nemocnice a výťahom sa viezli na Príjem jednodňovej chirurgie na štvrtom poschodí, viedli iba krátke rozhovory. Kedysi ľudí prijímali deň pred plánovanou elektívnou operáciou, no táto výhoda pre diktát zdravotných poisťovní upadla do nemilosti. Nadbytočnú noc strávenú v nemocnici totiž pokladali za priveľmi nákladnú.

Počiatočný príval chorých predstavoval prvé prípady dňa. Ďalší pacienti, ktorí boli naplánovaní ako nadväzné prípady, dostali pokyn, aby prišli dve hodiny pred odhadovaným začiatkom operácie. Hoci dĺžka výkonov sa do značnej miery dala predvídať, nikdy nebola istá. Ak v načasovaní nastala chyba, úžitok z toho vždy mala nemocnica, nie pacienti. Tí preto niekedy museli vo vyčlenených priestoroch dlho čakať. Niektorým to robilo problém, pretože im prikázali, aby od polnoci okrem malého množstva vody neprijímali vôbec nič.

V ten konkrétny deň jedným z nadväzných prípadov bola operácia pravostrannej slabinovej prietrže u statného, zdravého, inteligentného a spoločenského 44-ročného Brucea Vincenta. Keďže podľa odhadov sa výkon mal začať o 10.15, povedali mu, aby na chirurgický príjem dorazil o 8.15. Na rozdiel od ostatných pacientov naplánovaných na daný deň mu nadchádzajúca operácia nespôsobovala obavy. Príčinou jeho nonšalantnosti nebola iba relatívna jednoduchosť výkonu, ale najmä dôverná známosť BPN. Pre Brucea nemocnica nebola záhadné, desivé podsvetie, veď tam takmer denne chodieval už dvadsaťšesť rokov. V BPN ho zamestnali hneď po tom, čo skončil Charlestownskú strednú školu, kde sa z neho stala populárna miestna športová celebrita. Nastúpil na bezpečnostné oddelenie nemocnice, ktorá tým jeho rodine urobila gesto. Matka tam totiž celý život pracovala ako licencovaná zdravotná sestra a staršia sestra patrila medzi registrované zdravotné sestry.

To, že Bruce bol zamestnanec a zvykol si na nemocničné prostredie, však v to ráno nebolo jediným dôvodom jeho ľadového pokoja. Ten sa uňho rozvinul najmä preto, lebo sa v priebehu dvadsiatich šiestich rokov spriatelil takmer s každým vrátane lekárov, sestier, riadiacich pracovníkov a pomocného personálu. Pritom sa naučil veľa o medicíne, najmä nemocničnej, takže zamestnanci často zo žartu vravievali, že vyštudoval neexistujúcu lekársku fakultu BPN. S ortopedickými chirurgmi vedel diskutovať o operačných metódach, s riadiacimi pracovníkmi o podozrení zo zanedbania povinnej starostlivosti a s registrovanými zdravotnými sestrami o problémoch s personálom – a pravidelne to aj robieval.

Keď mu povedali, že pri nadchádzajúcej operácii hernie, ktorá bude trvať najviac hodinu, dostane spinálnu anestéziu, vedel presne, o čo ide a prečo je bezpečnejšia ako celková anestézia. Nevidel v tom nijakú záhadu, navyše bezhranične dôveroval chirurgovi – legendárnemu doktorovi Williamovi Masonovi. Veľmi dobre vedel, že prchký doktor Mason, ktorého za chrbtom prezývali Divoký Bill, patrí medzi najslávnejších chirurgov v nemocnici. Postaral sa o to sám doktor. Dbal na to, aby bolo všeobecne známe, že každý týždeň prichádzajú pacienti z celého sveta, aby využili jeho šikovné ruky a úžasné štatistické ukazovatele. Doktor Mason bol riadny profesor chirurgie na Harvarde, prednosta Oddelenia gastrointestinálnej chirurgie a jeden z pomocných programových riaditeľov povestného chirurgického rezidentského programu nemocnice. Jeho ďalším odborom bola mimoriadne náročná chirurgia podžalúdkovej žľazy, orgánu, ktorý je zastrčený v zadnej časti brucha a neslávne známy tým, že sa operuje veľmi ťažko. Má totiž osobitú konzistenciu, zúčastňuje sa na trávení a je zle prístupný.

Keď sa Bruce pochválil, že operáciu hernie vykoná doktor Mason, všetkých tým prekvapil. Každý predsa vedel, že profesor sa do takéhoto výkonu naposledy pustil pred vyše tridsiatimi rokmi. Hrdil sa tým, že prijíma iba tie najzložitejšie a najťažšie prípady týkajúce sa pankreasu. Niektorým ľuďom to nešlo do hlavy, preto sa Brucea spýtali, ako dosiahol nemožné – presvedčil Masona, aby urobil čosi, čo celkom isto pokladal za banálnu operáciu, ktorá je pod jeho úroveň a vhodná skôr pre začínajúceho chirurga. Bruce im to s radosťou vysvetlil.

V priebehu rokov ho na bezpečnostnom oddelení postupne povyšovali najmä preto, lebo mal priateľskú povahu a prejavoval bezhraničnú oddanosť nemocnici. Prácu zbožňoval, a keďže mal správny postoj a každého poznal po mene, všetci milovali aj jeho, Brucea Vincenta. Páčilo sa im aj to, že je rodinne založený muž, ktorý sa oženil s ďalšou spoločenskou a obľúbenou zamestnankyňou BPN z oddelenia pre dodávanie občerstvenia. Priviedli na svet štyri deti, z ktorých jedno bolo ešte veľmi malé. Keďže fotografie ratolestí Vincentovcov ustavične zdobili nástenku bufetu, celá komunita zdravotného strediska ich pokladala za typickú nemocničnú rodinu.

Hoci Bruce sa veľkej popularite tešil už od prvého dňa, keď ho povýšili na vedúceho problematickej divízie parkovania, stúpla ešte väčšmi. Vďaka jeho úsiliu zdanlivo neprekonateľné ťažkosti zmizli, najmä po tom, čo presvedčil správnu radu nemocnice, aby ako súčasť Stanhopovho pavilónu postavila tretie viacposchodové parkovisko, určené iba pre lekárov a sestry. Bruce sa navyše nikdy neskrýval v boxe vyhradenom pre šéfa parkovania. Práve naopak, vždy bol k dispozícii v zákopoch – s úsmevom na tvári a osobne ladenými poznámkami problémy predvídal od úsvitu až do podvečera. Všetci ostatní zamestnanci divízie parkovania si z neho brali príklad a prejavovali podobnú horlivosť a príjemné vystupovanie. Práve vo funkcii angažovaného vedúceho sa Bruce spriatelil s inak odmeraným doktorom Williamom Masonom.

Keď si doktor Mason pred štyrmi rokmi kúpil červené ferrari, dozvedela sa to celá nemocnica. Za jeho chrbtom sa žartovalo o kríze stredného veku, pretože len čo si zadovážil nápadné športové auto, začal verejne flirtovať s viacerými mladšími a atraktívnejšími ženami v operačnom trakte, zväčša so sestričkami, ale aj s jednou z chirurgických rezidentiek. Bruce zvesti o správaní a nemiestnych poznámkach na adresu doktora Masona začul, no zavrhol ich ako prejavy závisti. Pokiaľ išlo o ferrari, medzi krotkejšími a konzervatívnejšími volvami, lexusmi, béemvéčkami a mercedesmi mu nepripadalo nevhodné či nemiestne. V súvislosti s ním nešetril chválou a dokonca sa ponúkol, že ho každodenne osobne zaparkuje na osobitnom, chránenom mieste, aby mu iné autá neotĺkli dvere. Keď sa teda Bruce od svojho charlestownského praktického lekára dozvedel, že si musí dať operovať herniu – trpel ňou už istý čas, no teraz mu spôsobovala prechodné mierne ťažkosti, najmä tráviace –, jednoducho sa spýtal doktora Masona, či sa toho ujme. Otázku vyslovil impulzívne, keď jedného rána preberal kľúče od ferrari. Na všeobecné – a ako neskôr priznal Bruce, aj na jeho – prekvapenie doktor Mason okamžite privolil. Sľúbil, že Brucea vtesná do nabitého operačného programu, v ktorom sa vynímali celebrity, podnikateľskí experti, európski aristokrati a arabskí šejkovia, kedykoľvek bude chcieť.

Hoci sa Bruce v to ráno mal dostaviť na chirurgiu, o piatej prišiel do kancelárie na divízii parkovania, akoby nadišiel bežný deň. Rovnako ako roky predtým, aj teraz zdravil prichádzajúcich zamestnancov, dokonca zaparkoval aj ferrari doktora Masona. Toho trochu zaskočilo, že ho tam vidí, a priznal to aj nahlas. Uvažoval, či mu náhodou nezlyháva pamäť.

„Som nadväzný prípad, takže na chirurgickom príjme nemusím byť až do osem pätnásť,“ znelo Bruceovo jednoduché vysvetlenie.

V to konkrétne ráno sa mu však oddanosť práci neprepiekla bez následkov. Musel vyriešiť problém so zamestnancom, ktorý sa neukázal v práci ani nezatelefonoval, takže na chirurgický príjem na štvrtom poschodí Stanhopovho pavilónu prišiel neskoro.

„Bruce, meškáte takmer štyridsať minút,“ úzkostlivo podotkla Martha Stanleyová, prednostka Príjmu jednodňovej chirurgie. Zvyčajne pacientov neprijímala osobne, no na Bruceov príchod už istý čas čakala. „Mali ste tu byť o osem pätnásť. Už sa nám ozvali z operačného traktu, pýtali sa, kde, došľaka, trčíte.“

„Prepáčte, slečna Stanleyová,“ ozval sa Bruce zakríknuto. „Zdržal som sa pre problém s istým zamestnancom na parkovisku.“

„Možno ste dnes ráno vôbec nemali pracovať,“ poznamenala Martha a odmietavo pokrútila hlavou. Keď ráno vyšla na parkovisko, prekvapilo ju, že ho vidí vo zvyčajnej uniforme. Vedela totiž, že mu majú operovať slabinovú prietrž. Otvorila fascikel a preletela jeho obsah. Overila si prítomnosť anamnézy a fyzikálneho vyšetrenia, ako aj najnovšieho krvného testu a EKG. Potom obrátila pozornosť na monitor, aby sa presvedčila, že všetky tieto informácie sú aj v počítači. „Keby ste to náhodou nevedeli, doktora Masona čakanie mimoriadne irituje a na dnes ráno má na programe ďalšie dva veľké – VIP – prípady rakoviny pankreasu.“

Bruceovi sa na tvári zjavil kajúcny, takmer až utrápený výraz. „Prepáčte! Je mi jasné, že čakanie neznáša. Možno by sme prijímací proces mohli trochu urýchliť. Môj výkon nie je náročný, pôjde iba o operáciu hernie.“

„Dôležitý je každý prípad, preto treba postupovať podľa predpisov,“ zamrmlala Martha, keď robila zápis do EZZ, elektronického zdravotného záznamu. „Nahor vás však naozaj musíme dostať čo najskôr. Nezjedli ste nič, však?“

„Dostanem spinálnu anestéziu,“ odvetil Bruce. „Povedal mi to doktor Kolganov, atestovaný kolega doktora Masona, keď mi odoberal anamnézu a robil fyzikálne vyšetrenie.“

„Na tom, akú anestéziu máte dostať, nezáleží. Zjedli ste niečo? Povedali vám, aby ste po polnoci nič neprijímali. To platí pre každého.“

„Nie, všetko je v poriadku. Poďme na to.“ Bruce letmo pozrel na hodinky a poskočilo mu srdce. Odrazu naňho doľahol strach z toho, že doktor Mason zmení názor a odmietne ho operovať. Po čomsi takom túžil zo všetkého najmenej.

„Dobre,“ povedala Martha zdráhavo. „Podľa kolegu doktora Masona máte negatívnu anamnézu i fyzikálne vyšetrenie. Možno by sme teda mohli obísť mladšieho chirurgického rezidenta, ktorý by určite pridal iba zopár poznámok. Počas poslednej polhodiny tu nastal veľký zhon, preto viem, že má plné ruky práce. Kým by sa k vám dostal, ubehlo by veľa času. Na ktorej strane vás majú operovať?“

„Na pravej,“ odvetil Bruce.

„Ste na niečo alergický?“

„Nie, na nič.“

„Už ste niekedy dostali anestéziu?“

„Nie, ešte nikdy som nebol hospitalizovaný.“

„Výborne.“ Nato Martha privolala jedného zo sanitárov, ktorých úlohou bolo odprevadiť pacientov k šatniam, aby sa tam prezliekli do nemocničného odevu, a podala mu Bruceov fascikel. „Veľa šťastia!“ zaželala Bruceovi. „A nabudúce príďte načas!“

Bruce jej ukázal zdvihnutý palec, vystrúhal previnilý úsmev a nasledoval sanitára.

Keď si vyzliekol šaty a obliekol nemocničný odev, ľahol si na pojazdné lôžko a prikryl sa plachtou, ktorá mu siahala až pod pazuchy. Zjavila sa zdravotná sestra v chirurgickom odeve, jedna z tých, čo nepoznal. Predstavila sa ako Helen Moranová a položila mu rovnaké otázky ako predtým Martha. Potom sa ho spýtala, ktorú stranu mu majú operovať, a v oblasti bedrového kĺbu ju vyznačila nezmazateľnou fixkou. „Dostala som pokyn, aby som vás čo najrýchlejšie posunula ďalej,“ priznala.

„Oznámim anestéziológii, že ste na ceste. Už vás tu hľadali.“

Bruce prikývol. Čoraz väčšmi sa hanbil za to, že na príjem dorazil neskoro, a cenil si zvýšenú pozornosť, ktorú mu preto venovali. Usúdil, že do značnej miery za to vďačí tomu, že jeho chirurgom bude doktor Mason. Len čo Helen odišla, zjavil sa ošetrovateľ, odistil pojazdné lôžko a tlačil ho do chodby. Volal sa Calvin Wiley. Bruce ho nepoznal, no on jeho áno. „Ste VIP,“ podotkol Calvin, keď tisol lôžko kľukatou trasou vedúcou k operačnému traktu. „Povedali mi, že patríte medzi pacientov doktora Masona. Vraj vás mám urýchlene dopraviť do priestorov, kde sa čaká na operáciu.“

„VIP? To sotva,“ ozval sa Bruce, no potešilo ho to. Ako predpokladal, to, že ho mal operovať doktor Mason, bolo veľké pozitívum. Dúfal, že svojím meškaním všetko nepokazil.

Calvin dopravil Brucea do predanestetického priestoru – boxu ohraničeného závesmi. Len čo odišiel, zjavili sa dve zdravotné sestry: Connie Marchandová a Gloria Perkinsová. Bruce ich poznal, pretože obe do zdravotného strediska prichádzali a opúšťali ho v aute. Po krátkej spoločenskej konverzácii, najmä o Bruceových deťoch, Gloria odišla. Connie preletela papiere, skontrolovala vyznačené X v oblasti pravého bedrového kĺbu a položila Bruceovi tie isté otázky ako predtým Martha a Helen. Keď sa presvedčila, že všetko je v poriadku, povzbudzujúco mu zovrela rameno a prisľúbila, že o jeho príchode bude informovať anestéziológiu. „Myslím, že jeden z lekárov tu bude raz-dva,“ dodala. „Niekoľko ráz nám volali a pýtali sa na vás. Doktor Mason nerád čaká.“

„Počul som o tom,“ pritakal Bruce. „Moja chyba! Prepáčte! Na chirurgický príjem som prišiel neskoro. Bude všetko v poriadku?“

„Malo by byť,“ ubezpečila ho Connie.

Po niekoľkých minútach sa záves rozhrnul a k Bruceovi pristúpila mladistvá žena s ľadovo modrými očami a opálenou pleťou. Mala na sebe modrý pracovný odev vrátane pokrývky hlavy, ktorá jej celkom zakrývala vlasy. Priamočiaro a príjemne sa predstavila ako doktorka Ava Londonová, anestéziologička, a dodala: „Dnes ráno budem pomáhať doktorovi Masonovi, ktorý vám dá do poriadku herniu. Musím priznať, že vás rada spoznávam, pán Vincent. Počula som, že ste veľmi obľúbený a na nádherných fotografiách, ktoré som videla na nástenke v bufete, sú vaše deti.“

„Riadim nemocničnú divíziu parkovania,“ vysvetlil Bruce. Atraktívnu a sympatickú anestéziologičku si už stihol obľúbiť. „Prekvapuje ma, že som sa s vami ešte nestretol. Ste tu nová?“

„Viac-menej,“ pripustila Ava. „No čochvíľa tu budem robiť už päť rokov.“

„Takže nie ste nová,“ zavrčal Bruce rozladene. Hrdil sa totiž tým, že zamestnancov zdravotného strediska pozná. „Asi nepoužívate parkovisko.“

„Nepotrebujem ho. Do nemocnice prejdem aj peši,“ potvrdila Ava a prezrela papiere na podložke pri nohách pojazdného lôžka. „Bývam neďaleko, na Beacon Hille.“ Okamžite si všimla, že chýba potvrdzujúce vyjadrenie mladšieho chirurgického rezidenta. Spýtala sa Brucea prečo.

„Martha Stanleyová vyhlásila, že nie je potrebné, lebo pred niekoľkými dňami mi odoberal anamnézu a robil fyzikálne vyšetrenie atestovaný kolega doktora Masona. Pravdupovediac, bola to moja chyba. Na chirurgický príjem som prišiel neskoro. Chceli, aby som sa čo najskôr dostal sem.“

Ava prikývla. Lekár s atestáciou bol určite kvalifikovanejší ako mladší rezident. Prezrela anamnézu a fyzikálne vyšetrenie. Nespomínali sa tam nijaké zdravotné problémy s výnimkou bežnej slabinovej prietrže. Keď sa presvedčila, že všetko je v poriadku, vrátila podložku na pojazdné lôžko a znova pozrela Bruceovi do očí. „Zdá sa, že ste zdravý ako rybička.“

„Aj ja si to myslím. Môžeme to urýchliť? Nechcem, aby sa doktor Mason hneval, že som meškal na príjme.“

„Je dôležité, aby sme dodržali postup. Musím vám položiť zopár otázok. Vidím, že ste nemali nijaké zdravotné problémy, najmä nie so srdcom či s pľúcami.“

„Presne tak.“

„Ešte nikdy ste nedostali anestéziu?“

„Nie.“

„A od polnoci ste nič nezjedli.“

„Kolega doktora Masona vyhlásil, že mi dajú spinálku.“

„Správne. Sekretárka doktora Masona nám oznámila, že chirurg si vyslovene žiada spinálnu anestéziu. Vyhovuje vám? Viete, o čo ide?“

„Pravdaže. Poznám väčšinu anestéziológov a sestier, ktoré mi toho o znecitlivení narozprávali až-až.“

„Informovaný pacient! To je určite na osoh. Asi však viete, že nám musíte dať súhlas na použitie celkovej anestézie pre prípad, že so spinálkou nastanú problémy.“

„O čom to hovoríte?“

„Pravdepodobnosť komplikácií je veľmi nízka, no musíme byť pripravení. Ak napríklad operácia bude trvať dlhšie, ako sa očakávalo, a účinky spinálnej anestézie začnú slabnúť, musíme byť nachystaní na podanie celkovej anestézie. Preto potrebujeme váš súhlas. Počítať treba so všetkými eventualitami. Z tohto dôvodu sa zaujímame o prípadné problémy s pľúcami.“

„Nič im nie je.“

„A čo refluxná choroba?“

„Som zdravý! Naozaj. Ste si istá, že nezdržiavame doktora Masona?“

„Tento problém naozaj nehrozí, verte mi. Teraz prejdime k spinálke. Viete, že aby sme vám mohli podať anestetikum, musíme vám do chrbta vpichnúť ihlu?“

„Áno. Viem o tom všetko. Kolega doktora Masona ma podrobne informoval a ubezpečil, že nebudem nič cítiť.“

„Máte pravdu. Počas operácie nebudete vnímať nijakú bolesť. Postarám sa o to. No povedzte mi: Trpíte nejakými chorobami chrbta, o ktorých by som mala vedieť?“

„Nie, mám ho v poriadku.“

„Fajn. Keď vojdeme do sály, požiadame vás, aby ste si sadli na bok operačného stola a opreli si hlavu o podložku. Skôr ako vám do chrbta zasuniem ihlu, pocítite uštipnutie, pretože do kože v driekovej oblasti vstreknem lokálne anestetikum. Len čo vám podám spinálku, pomôžeme vám ľahnúť si na stôl. Mám ešte ďalšiu otázku: Chcete byť počas operácie v bdelom stave, prípadne – ak to doktorovi Masonovi nebude prekážať – sledovať jej priebeh? Alebo si radšej pospíte? Tak či onak, bolesť rozhodne nebudete cítiť a počas celého výkonu budem pri vás.“

„Chcem spať! Netúžim nič sledovať.“ Hoci Bruceovi pobyt v nemocnici neprekážal, rozhodne si neželal hľadieť na to, ako ho ktosi reže.

„Dobre, v poriadku. Takže si pospíte. Pre istotu sa vás spýtam ešte raz: Zjedli ste niečo od polnoci?“

„Nie.“

„Nie ste alergický na nejaké lieky?“

„Nie, nie som.“

„A neužívate žiadne prípravky, na predpis či voľnopredajné?“

„Nie.“

„Výborne. Podám vám infúziu a preveziem vás do operačnej sály. Povedali mi, že doktor Mason je na vás takmer pripravený. Chcete sa ma ešte čosi spýtať?“

„Nič mi neprichádza na um,“ priznal Bruce. Prvý raz naňho doľahol slabý strach a na šiji mu nabehla husia koža. Konečne si uvedomil, čomu čelí: ocitol sa v rukách chirurgického tímu a svoj život už nemá pod kontrolou.

Doktorka Londonová mu zaviedla infúziu tak zručne a rýchlo, že mu tým vyrazila dych. Hoci sa v nemocničnom prostredí necítil nepríjemne, netajil sa, že napichovanie žíl neznáša, a vždy radšej odvrátil hlavu. „Páni!“ zvolal. „Sotva som to pocítil. Zopár infúzií ste už určite podali.“

„Hej, zopár,“ potvrdila Ava. Vedela, že práca jej ide od ruky, i to, že je dobrá v anestéziológii ako takej. Okrem toho citlivo vnímala duševný stav pacientov. Práve zachytila slabú zmenu v Bruceovom správaní. „Ako sa máte? Cítite úzkosť?“

„Som trochu nervózny,“ priznal Bruce. Hlas, ktorý až dovtedy znel silno a sebaisto, sa mu rozochvel.

„Ak chcete, môžem vám dať čosi na upokojenie,“ ponúkla sa Ava po tom, čo spozorovala náznak úzkosti.

„Chcem,“ potvrdil Bruce bez zaváhania.

Vzala striekačku a ampulku, ktoré na takéto príležitosti nosievala vo vrecku, a Bruceovi rýchlo podala štyri miligramy svojho obľúbeného premedikačného liečiva midazolam. Potom odhodila pomôcky, ktoré použila pri podávaní infúzie, uvoľnila brzdu na Bruceovom vozíku a ani nepočkala na sanitára, začala ho tlačiť do hlavnej miestnosti a smerom k operačnému traktu.

„Liek cítim už teraz,“ poznamenal Bruce, keď sledoval, ako sa mu nad hlavou mihajú svetlá zapustené do stropu. Strach, ktorý naňho pred chvíľou doľahol, akoby zázrakom pominul. Cítil potrebu rozprávať sa. „Kedy uvidím doktora Masona?“

„Čoskoro. Povedali mi, že na nás už čaká, preto nehľadám sanitára a do sály vás tlačím sama.“

Keby sa ho ktosi spýtal, bol by povedal, že keď sa ocitol v operačnej sále číslo osem a rozhliadol sa okolo seba, cítil sa pod parou. Takmer pred rokom, po dokončení nových hybridných miestností absolvoval ich prehliadku. Neprekvapili ho teda exotické ramená krémovej farby visiace zo stropu, rady monitorov či okno s výhľadom na centrálu. Keď pojazdné lôžko zastalo vedľa operačného stola, zbadal, že inštrumentujúca sestra už na sebe má pracovný odev a rúško a sústredene usporadúva nástroje. Keďže z tváre jej videl veľmi málo, nespoznal ju, no vysoká cirkulujúca sestra Dawn Williamsová mu bola povedomá. Vedel, že jazdí na bielom Forde Fusion. Aj ona si teraz všimla jeho.

„Vitajte, pán Vincent,“ povedala veselo, keď obišla pojazdné lôžko, aby pomohla Ave preniesť Brucea na operačný stôl. „Postaráme sa o vás rovnako pozorne ako vy o všetky naše autá.“ Nato sa tlmene zasmiala.

„Ďakujem,“ ozval sa Bruce. Spustil nohy z boku operačného stola a ocitol sa zoči-voči opierke na hlavu v tvare šišky. Rozhliadol sa po miestnosti, aby našiel doktora Masona, no chirurg ešte nedorazil.

„Kde je doktor Mason?“

„Príde, len čo mu dáme vedieť, že ste pripravený,“ odvetila Dawn.

„Pracuje ešte stále na prvom prípade?“ spýtala sa Ava, keď s pomocou Dawn upravovala polohu Brucea, ktorý mal hlavu na opierke. Platilo všeobecné pravidlo, že s anestéziou sa začne až vtedy, keď je chirurg fyzicky prítomný a zúčastní sa na rannom sedení, pri ktorom anestéziológ alebo anestéziologická sestra spolu s cirkulujúcou sestrou preberú prípad a dozrú na to, aby všetci poznali dôležité podrobnosti. Doktor Mason a zopár ďalších členov chirurgickej hierarchie však niektoré pravidlá neraz porušovali, aby dosiahli čo najvyššiu produktivitu. Problém spočíval v tom, že sa im to prepieklo.

„Áno. Doktor Mason je ešte stále v sále číslo štrnásť,“ potvrdila Dawn. „No vedúca operačného traktu povedala, že Mason chce, aby sme pokračovali a pána Vincenta mu prichystali.“

„Dobre,“ povedala Ava rezignovane. Navliekla si sterilné rukavice a začala pripravovať Bruceovu driekovú chrbticu. Netešilo ju, že musí začať skôr, ako zbadá doktora Masona, no nebolo to prvý raz, čo sa v súvislosti s ním ocitla v takejto nepríjemnej situácii. Už päťkrát trval na tom, aby sa do anestézie pustila skôr, než bol na dohľad, nieto ešte v operačnej sále. Ava rada postupovala podľa predpisov, verila, že to má kľúčový význam pre bezpečnosť pacienta. Podanie anestézie pred príchodom chirurga sa jasne priečilo jej zmyslu pre zaužívanú lekársku prax.

Pravdupovediac, s egocentrickým doktorom Masonom nepracovala rada. Nepáčilo sa jej, že ako údajná chirurgická superhviezda sa cítil oprávnený prispôsobovať si pravidlá. Intuícia jej našepkávala, že keby v súvislosti s nejakým prípadom vznikol problém, Mason by zodpovednosť neprijal a ako začínajúca anestéziologička by bremeno niesla ona. Hoci ju táto obava značne ťažila, nepredstavovala jediný dôvod, prečo sa na spoluprácu s Masonom netešila. Patrila medzi hŕstku slobodných anestéziologičiek v nemocnici a celkom isto z nich bola najmladšia. Mason jej pri nejednej príležitosti začal nadbiehať rovnako ako niektorým anestéziologickým a sálovým sestrám. Viac ráz jej dokonca zatelefonoval domov, vraj preto, aby s ňou prediskutoval nadchádzajúce prípady. Navrhol, že sa u nej „zastaví“, lebo sa práve ocitol v jej štvrti. Ava ho však vždy odmietla. Hoci jeho správanie vyrážalo dych, skutočné pocity si nechávala pre seba, lebo si ho nechcela znepriateliť. Nič nepovedala ani prednostovi anestéziológie doktorovi Madhuovi Kumarovi, ktorý ju zamestnal. Ako titan vo svojom odbore patril do rovnakej ligy ako doktor Mason a obaja muži mali k sebe blízko. Masonovým VIP pacientom z celého sveta podával anestéziu doktor Kumar, bolo to tak aj v ten deň. Pri menej dôležitých pacientoch, o ktorých prednosta nejavil záujem, si Mason zvyčajne vyžiadal Avu. Patril medzi nich aj Bruce Vincent.

Keď mu Ava nachystala driekovú oblasť, na mieste, kde plánovala podať spinálnu anestéziu, najskôr vnútrokožne vstrekla lokálne anestetikum. Ubezpečila sa, že mandrén je v ihle, potom mu ju zručne zasunula do chrbta. „Pocítite slabý tlak,“ upozornila ho. Po niekoľkých sekundách zachytila prvý pokles odporu, pretože ihla prenikla žltým väzom, a po chvíli druhý, lebo prerazila aj tvrdú blanu, chrániacu chrbticový kanál. Keď si bola istá správnou polohou ihly, podala Bruceovi spinálne anestetikum bupivakaín. Po krátkom čase mu spolu s Dawn pomohla ľahnúť si na operačný stôl.

„V nohách ešte nič necítim,“ podotkol Bruce. Očividne sa obával, že anestézia v jeho prípade nezaberie.

„Musí prejsť niekoľko minút,“ vysvetlila Ava a popripájala ho na všetky monitorovacie zariadenia, ktoré mala k dispozícii. Keď skončila a všetko vrátane EKG, frekvencie dýchania a miery anestézie vyzeralo úplne normálne, pridala náležitú dávku hypnotika propofol. Presne o 9.58 Bruce Vincent stratil vedomie a zaspal. Ava reflexne pozrela na nepretržitý záznam základných životných funkcií. Nič sa nezmenilo, a tak sa trochu uvoľnila. Najväčšiu úzkosť vždy prežívala na začiatku anestézie.

Počas ďalších štyridsiatich minút však Ava cítila čoraz väčšie podráždenie. Napriek tomu, že sa centrály opakovane pýtala na predpokladaný čas príchodu doktora Masona, ešte stále sa nezjavil. Dočkala sa iba mnohonásobného ubezpečenia, že dorazí každú chvíľu. Ako čas plynul, Ava si začala vyčítať, že so spinálnou anestéziou vôbec začala. Hoci nepochybovala, že podaná dávka vydrží ešte dve hodiny, čo na jednoduchú operáciu hernie malo stačiť, pripadalo jej netaktné, že pacient musí čakať na chirurga, ktorý mal byť v sále prítomný už od začiatku.

„Dawn!“ zvolala Ava napokon, keď pohár jej trpezlivosti pretiekol.

„Choďte na centrálu a zistite, čo presne sa, dopekla, deje a kedy príde doktor Mason! Obráťte sa priamo na Janet Spauldingovú. Povedzte jej, že pacient dostal spinálku pred viac ako polhodinou.“ Janet Spauldingová bola vedúca operačného traktu a mala veľký vplyv. Ak niekto mohol dosiahnuť zmenu, bola to práve ona. V týchto priestoroch takpovediac patrila k inventáru a nedala si od nikoho rozkazovať.

Ava si vymenila rozhorčený pohľad s Betsy Hallowayovou, inštrumentujúcou sestrou, ktorá po celý čas nehybne stála a ruky v rukaviciach mala zopnuté na hrudi. Všetky nástroje mala rozložené a prikryté sterilným rúškom. Pripravená bola ešte dlhšie ako Ava.

Tá teraz znova skontrolovala Bruceove údaje. Všetko vrátane telesnej teploty bolo normálne. Keď sa ukázalo, že Mason bude meškať, požiadala Dawn, aby ho zakryla teplou prikrývkou.

Dawn sa vrátila rýchlo. „Dobré správy,“ spustila. „Divoký Bill tu bude každú chvíľu. Už vyšiel zo štrnástky. Pri prvom pacientovi narazil na neočakávanú vrodenú anomáliu žlčových ciest, preto mu musel venovať viac času, ako si naplánoval.“

„Panebože,“ zamrmlala Ava. Obzrela sa ponad plece, aby cez okno zistila, či si doktor Mason drhne ruky, no pri umývadle nikoho nezbadala. „Kde, dočerta, trčí?“

„Šiel do šestnástky, kde jeho druhý tím otvára jeho druhého pacienta s chorobou pankreasu.“

„Inak povedané, je zodpovedný za troch pacientov v anestézii,“ poznamenala Ava pohrdlivo.

„Janet povedala, že tu bude každú chvíľu. Sľúbila mi to.“

„Kde je doktor Kumar?“

„Netuším. Asi pendluje medzi oboma sálami. Niekedy to robieva.“

„To ma podržte,“ zašomrala Ava popod nos. Ešteže široká verejnosť nevie, že vo veľkej fakultnej nemocnici sa dejú takéto veci, pomyslela si. Kútikom oka v chirurgickej umyvárni zachytila pohyb. Keď otočila hlavu, zbadala, že doktor Mason si na tvár nasadzuje chirurgické rúško. Smial a rozprával sa pritom s mladším mužom, ktorého Ava nepoznala. Aby sa upokojila, zhlboka sa nadýchla.

Po piatich minútach doktor Mason vkĺzol do operačnej sály. „Všetkých zdravím,“ povedal horlivo. „Chcem, aby ste privítali doktora Sida Andrewsa. Od prvého júla bude mojím novým atestovaným kolegom, no už dnes sa veľkoryso ponúkol, že príde a pomôže mi s touto operáciou prietrže. Povedal som si, že to nikomu neublíži. Veď odkedy som naposledy operoval herniu, prešiel už istý čas.“ Zasmial sa, akoby práve povedal čosi absurdné a priznal, že potrebuje pomoc.

Doktor Andrews sa postavil zaňho a predpažené ruky zdvihol k stropu, ako to chirurgovia po drhnutí robievajú. Zamával skupine. Bol to vysoký a štíhly muž krátko pred tridsiatkou, ktorého tvár bola rovnako opálená ako Avina. Takmer v každom ohľade s výnimkou výšky predstavoval pravý opak doktora Masona, ktorý mal zavalitú postavu, široký krk, mohutné predlaktia, mimoriadne veľké ruky a hrubé prsty, takže pôsobil skôr ako stavebný robotník, nie vychýrený chirurg. Navyše bol dvakrát starší ako Andrews a mierne mu vystupovalo brucho.

„Sid je Austrálčan,“ dodal a dovolil, aby mu Betsy pomohla s nasadzovaním rukavíc. Letmo pozrel na Avu. „Boli ste niekedy tam dolu, zlatko?“

„Bola,“ odvetila Ava. Keď ju oslovil zlatko, naježila sa. Nepáčilo sa jej ani potenciálne dvojzmyselné vyjadrenie. „Počujte, pacient dostal spinálku pred viac ako hodinou!“ Nemala náladu odpovedať mu nemiestne, ak po tom túžil, ani s ním spoločensky konverzovať o cestovaní, ak mu šlo o to.

„Á, na prvom mieste je vždy práca,“ nadviazal doktor Mason mierne posmešným tónom. „Sid, zoznám sa s jednou z najlepších anestéziologičiek v BPN. Nepochybne je z nich najsexi, dokonca aj v tom plantavom odeve.“ Znova sa zasmial a preplietol si prsty, aby sa im rukavice dokonale prispôsobili.

„Teší ma,“ povedal doktor Andrews Ave, keď mu Betsy pomohla navliecť si rukavice.

„Môžeme sa pustiť do práce?“ spýtala sa Ava.

„Má guráž, Sid,“ podotkol doktor Mason, akoby ho Ava nemohla počuť. Pristúpil k pravej strane operačného stola a sledoval prípravu Bruceovej slabiny. Sid prešiel k ľavej strane stola. Po niekoľkých minútach obaja chirurgovia zakryli pacienta rúškom, pričom žartovali o krásach Veľkej koralovej bariéry. Ava chytila okraj rúška, ktorý bol k nej najbližšie, a peánmi ho pripevnila k rúškovej bariére. Opakované pokusy doktora Masona vtiahnuť ju do debaty po celý čas ignorovala.

Keď sa operácia začala kožným rezom, Ava znovu nadobudla rovnováhu a s úľavou si vydýchla. Sadla si na vyhradenú stoličku a skontrolovala čas. Spinálnu anestéziu podala pred hodinou a dvanástimi minútami. Potešilo ju, že pacient na rez nereagoval, čo znamenalo, že znecitlivenie bolo stále primerané. Dúfala, že operácia prebehne rýchlo a bez komplikácií. To sa však, žiaľ, nestalo.

Prvým náznakom problémov bol náhly výbuch doktora Masona po tridsiatich minútach. „Doriti, doriti, doriti!“ vyhŕkol s očividným podráždením. „To je neskutočné!“ Hoci chirurgovia predtým nespomenuli nijaké technické problémy, nesporne s čímsi zápasili.

Ava vstala a pozrela na stôl. Zo svojho miesta nevidela do operačného poľa, no pochopila, že doktora Masona niečo zaskočilo.

„Skúste to prekliate črevo uvoľniť z vašej strany,“ povedal Sidovi. Ava sledovala, ako sa Sid predkláňa a do miesta rezu vkladá ukazovák. Zjavne sa riadil hmatom.

„Nastal problém?“ spýtala sa Ava.

„Pravdaže!“ vyštekol doktor Mason, akoby bola otázka hlúpa.

„Nezvládnem to,“ priznal Sid a vytiahol ruku.

„Skvelé!“ pokračoval doktor Mason a zhnusene rozhodil rukami.

„Urobíte niekomu láskavosť a on vám za to vrazí päsť do brucha.“

Ava a Betsy si vymenili pohľady a vyvrátili oči. Vedeli, čo tým Mason chce naznačiť: nech už vznikol akýkoľvek problém, jasne zaň môže pacient.

„Musíme ísť do brucha,“ povedal Mason podráždene Ave. „Takže budeme potrebovať slušné uvoľnenie.“

Odrazu ožil nemocničný rozhlas. „Doktor Mason, prepáčte, že vás vyrušujem. Som Janet z centrály. Obaja hlavní chirurgickí rezidenti požadujú vašu prítomnosť v príslušných sálach, kde prebiehajú vaše dve operácie pankreasu. Čo im mám povedať?“

„Kristepane!“ zúril Mason, no na muške nemal nikoho konkrétneho. Potom pozrel na reproduktor umiestnený vysoko na stene a dodal:

„Povedzte im, nech, dopekla, robia, čo vedia. Prídem, len čo to bude možné.“

„Rozumiem,“ potvrdila Janet Spauldingová.

„Ak musíte ísť do brucha, treba prejsť na celkovú anestéziu,“ ozvala sa Ava. V istom zmysle sa jej uľavilo, pretože sa začínala báť, že účinky spinálnej anestézie začnú odznievať. Na pacientovi si už všimla veľmi slabé prejavy tohto procesu a pri dýchaní sa zjavovali mierne zmeny. Podala Bruceovi ďalšiu dávku propofolu a pozorne sledovala frekvenciu a hĺbku dýchania.

„Ako chcete,“ nadviazal Mason. „To je váš problém. Vy ste anestéziologická sestra.“

„Anestéziologička,“ opravila ho Ava. Keď ju nazval sestrou, v jej hodnotovom systéme to znamenalo čosi podobné, ako keď ju predtým oslovil zlatko. Anestéziologické sestry absolvovali úplne iné štúdium ako anestéziológovia, ktorí boli plnohodnotní lekári. „O čo ide? Môžete mi to prezradiť?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

PRVÁ ČASŤ

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ