Fiona Mozley ELMET

Copyright © 2017 by Fiona Mozley

Translation © 2018 by Martin Kubuš

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6131-0

Venujem Megan

„Elmet bolo posledné nezávislé keltské kráľovstvo v Anglicku. Pôvodne zaberalo územie celej Yorskej nížiny… Toto úzke údolie s priľahlými zákutiami v objatí ľadovcových slatín bolo ešte v sedemnástom storočí územím nikoho, pustatinou, útočiskom neslávne preslávených na úteku pred zákonom.“

Z doslovu k zbierke básní Teda Hughesa

Pozostatky Elmetu (Remains of Elmet)

I

Tiene nevrhám. Za mnou zostáva len nehybný dym a denné svetlo by sa dalo krájať. Počítam podvaly. Čísla sa valia. Rátam nity, rátam skrutky aj matky. Kráčam na sever. Vykročím pomaly, malátne. O smere mám určité pochybnosti, no prvé dva kroky urobím s plným vedomím. Zdolal som turniket, ale brána je zamknutá. Stále cítim uhlíky. Obrysy obhorených zvyškov všakovakých tvarov. A počujem hlasy. Už zase! Chlapi. Dievča. Zúrivosť. Des. Odhodlanie. Skazonosné otrasy prúdiace drevenými vláknami. A plamene, ako také jazyky, a na nich rozpálené suché sliny. Sestra celá od krvi a kus zeme odsúdený na zánik.

Držím sa trate. Z diaľky začujem rušeň a krčím sa za tŕňovým kríkom. Cestujúci nikde, vlak je nákladný. Na oceľových vagónoch sú hrubé, drsné vzory, erby mladosti, ktorá už dávno zostarla. Samá hrdza, hrubizný štrk a smog starý celé desaťročia.

Púšťa sa dážď, no vzápätí ustane. Divá zeleň premokla. Pod nohami všakovaká tráva. Podošvy na nej vŕzgajú. Svaly ma sem-tam rozbolia, ale nevšímam si ich. Bežím ďalej. Kráčam a zase bežím. Nato spomalím a trochu si vydýchnem. V jamách stojí dažďová voda, a tak sa napijem. Potom vstávam a opäť vykročím.

Pochybnosti nemajú konca. Povedzme, že došla ku koľajam, no možno sa vybrala na juh. Ak je tak, kráčam zbytočne. Nenájdem ju. Nepomôžem si. Môžem kráčať, pobehnúť, môžem šprintovať alebo zastať priamo na koľajniciach, ľahnúť si a počkať, kým ma nepresekne vlak. Je to úplne jedno. Ak sa vybrala opačným smerom, je nenávratne preč.

Lenže ja som sa už rozhodol. Pustil som sa na sever a na sever aj pôjdem.

Nijaké puto ma nezastaví, ani hranica. Vchádzam do polí, preliezam ostnaté drôty a zamknuté brány. Razím si cestu továrňami a ohradenými záhradami. Hranice grófstiev, obcí a farností mi nič nehovoria. Predo mnou výbehy, lúky a parky, no ja len kráčam a kráčam.

Koľaje ma zavedú medzi vrchy. Vlaky si to šinú popod vrcholky, ponad údolia. Trochu sa natiahnem, rovno v slatinách, a prečkám tam celú noc. Sledujem vietor, vrany a vozidlá v diaľke, utápam sa v spomienkach na náš kraj dole na juhu a na to, čo bolo. Potom sa utápam v spomienkach na domov, na rodinu, na vrtkavý osud – raz si hore, raz dole –, spomínam na začiatky i konce, na príčiny aj dôsledky.

Ráno putujem ďalej. Pod nohami pozostatky Elmetu.

PRVÁ KAPITOLA

Prišli sme v lete, keď kraj navôkol prekvital, dni sa predlžovali, zohrievali a všetko objímali mäkké slnečné lúče. Túlal som sa dopoly pása nahý, sviežo som sa potil a hovel si v náručí dusného vzduchu. Odvtedy sú moje kostnaté plecia samá peha. Slnko zapadalo veľmi pomaly, večer najprv zmodrel nastrieborno, potom stmavol na uhoľ, ktorým vzápätí premokal nový úsvit. Králiky šantili v poli, a ak vietor ustal a stráne zahalil opar, pošťastil sa nám pohľad na zajaca.

Poľnohospodári škodnú strieľali a my sme chytali králiky na mäso. Králiky, ale môjho zajaca, presnejšie povedané zajačicu, určite nie. Žila v nore aj s potomstvom, v tieni železnice. Vlaky hrmotali, a ona ani uchom nepohla. Vždy keď som ju zazrel, bola sama, akoby sa z nory vykradla bez jediného očitého svedka a v úplnej tichosti. Pri stvoreniach jej druhu išlo o jedinečný jav. V lete nezvyknú nechávať mladé v nore bez dozoru a premávať sa po poli. Mama zajačica niečo hľadala. Voľačo na jedenie, možno dačo na párenie. Hľadala ako dravec na love, ako zajac, ktorý sa hlboko zamyslel a zaumienil si, že nebude korisťou, že si radšej pobehá po poli a trochu si zapoľuje. Správala sa ako zajačica, ktorú jedného dňa popreháňala líška, no vtom zastala, pozrela na líšku a vrhla sa za ňou.

Neviem, kde je pravda, moja zajačica však nemala páru. Zvyčajne vystrelila, ani som ju poriadne nevidel, ale keď sa nachvíľu zastavila, dokonalou nehybnosťou vynikala široko-ďaleko. Pokorila aj duby a borovice, ba aj bralá a piliere. Ešte aj koľaje sa hýbali viac než ona. Zdalo sa, že sa z celej sily chopila zeme a priľahla ju v samom strede. Aj najnenápadnejšie a najmenej výstredné orientačné body sa okolo nej krútili, až to pekné nebolo, a celé divadielko podliehalo čaru jej neprirodzene veľkých jantárových očných gúľ.

A keď už svoju zajačicu opriadam povesťami, rovnako musím vylíčiť aj kúsok zeme, ktorý rozrývala. Dnes do mojej zeme kde-tu vrastajú hlúčiky stromov, v minulosti však bolo zalesnené celé grófstvo a vo vetre ste mohli spozorovať duchov starých i prastarých ako les sám. Pôda sa hmýrila prerušenými piesňami starých mám, ktoré sa prelievali z pokolenia na pokolenie ako vodopád, rozlievali sa, rozkladali a časom opäť zhmotňovali, nesúc sa mladým porastom naspäť do našich životov. Historky o zelených mužíčkoch, čo vyzízajú z húštin, tváre majú ako z lístia a nohy z hrčavej guľatiny, ešte žili. Vyhladované lovecké psy na stope štvanej koristi brechali, a keď ju trhali v zuboch, brechot sa zmenil na kašľavý štekot. Robin Hood a jeho družina vyziabnutých tulákov. Popiskujú si, chytajú sa za pasy a hodujú, voľní ako pyšní vtáci, ktorým kradnú pierka. Prales sa tiahol zo severu na juh, tvoril majestátny hustý pás plný diviakov, medveďov a vlkov, všade samé lane i jelene, mladučké i staré, a pod nohami podhubia široké kilometre. K tomu snežienky, zvončeky, prvosienky. Lesy medzitým prenechali miesto políčkam, pastvinám, cestám, domom a železniciam, ba aj neveľkým mladinám a lesíkom, ako je náš, a to je asi všetko, čo tu zostalo.

Tato, Cathy a ja sme bývali v neveľkom domčeku, ktorý tato postavil z miestnych materiálov. Vybral nám jaseňový lesík dve polia od hlavného východného ťahu, dostatočne vzdialený, aby nás od koľají nebolo vidno, no zároveň dosť blízky, aby sme dokázali sluchom rozoznávať vlaky. Počúvali sme ich pomerne často. Osobné duneli a rinčali, nákladné zasa chrchľali a klokotali, ťahajúc tovar a suroviny uložené v pomaľovaných kovových nádržiach a skriniach. Vlaky sa riadili vlastným poriadkom a dodržiavali časový odstup. Každý vlak nám rozochvel dom ako kameň po náraze na hladinu, na ktorej sa tvoria sústredné kružnice, a prehrmel cez nás ako modlitebné tóny drevenej zvonkohry. Najprv dlhé tmavomodré i oranžovo-čierne rýchliky na siahodlhej trase Londýn – Edinburgh, potom menšie, ktoré už čo-to prežili a praskotali sklápacími zberačmi prúdu v tvare kosoštvorcov s hrdzavým lemom. Staré vagóny z čias konskej železnice rachotili do depa ako na bitúnok, kde ich rozoberali na súčiastky. Po mladej trati si to šinuli dosť pomaly a po oceli valcovanej za tepla sa šmýkali len sťažka, asi ako dôchodcovia na klzisku.

V deň nášho príchodu medzi nás zavítal v nákladiaku s návesom starý vojačik vo výslužbe a na kopec vyviezol rozdrvené a vyradené kamenivo z opusteného staveniska. Takmer všetko vykladanie prenechal tatovi, sadol si na čerstvo odseknutý klátik a fajčil jednu cigaretu za druhou. Ušúľala mu ich Cathy z vlastných zásob papierikov a tabaku. Pozorne sledoval, ako ich stáča v prstoch, ako sa jazykom dotýka horných zubov a špičkou oblizuje spoj. Tabatierku si položila na pravé stehno. Vojak sa naň zahľadel, viackrát sa po tabatierke načiahol a vždy sa jej o nohu obtrel prstami, akože si chce len prečítať nápisy. Keď si chcela zapáliť, ochotne jej ponúkol oheň. Nadšene natŕčal plameň a zakaždým zostal urazený ako decko, pretože Cathy si pripaľovala sama. Ušlo mu, že sestra sa celý čas mračí, a pri pohľade na vlastné prsty, ktoré konali jeho prácu, chmúri čelo. Nebol z tých, čo sa pozrú, uvidia a z výrazu tváre ihneď pochopia, koľko bije. Nebol to človek, ktorý vie čo-to vyčítať aj z očí a pier, a nevedel si ani len predstaviť, že za peknou tváričkou by sa mohli skrývať nepekné myšlienky.

Celé poobedie rečnil o armáde a bojoch, na ktorých sa zúčastnil počas služby v Iraku a Bosne, vravel, že videl chlapcov v mojom veku s rozpáranými bruchami a trčiacimi vnútornosťami, ktoré nakrátko nabrali modrastý odtieň. Pri týchto slovách sme na ňom nič zlé a nečisté nespozorovali. Tato sa celý deň venoval stavbe a večer sa obaja pobrali dolu pod kopec vypiť si ovocného vína z plastovej fľaše, ktorú vojak doniesol. Tato sa dlho nezdržal. Alkohol nemal veľmi v láske, ani ľudí s výnimkou mňa a sestry.

Po návrate nám povedal, že sa s vojakom pohádali. Zavalil mu ľavačkou po hlave a pri hánke na palci mu zostala krvavá ranka.

Opýtal som sa ho, prečo sa pochytili.

„Bol to hajzel, Daniel,“ vyhlásil tato. „Ti poviem.

Hajzel.“

Mne a Cathy to úplne stačilo.

Náš domček vyzeral ako každý iný jednopodlažný dom so soklovým múrom na predmestí neveľkého mesta, kde žili starí ľudia a chudobné rodiny. Tato mal od architekta ďaleko, ale pridŕžal sa výkresov so šípkami a rôznych schém ukradnutých z obecného úradu.

Vravím, náš dom bol ako iné, ale v porovnaní s podobnými stavbami bol silnejší. Mali sme lepšie tehly, lepšiu maltu, lepšie kamenie i rezivo. Vedel som, že vydrží o pekných pár rokov dlhšie než iné domy, ktoré sme vídali popri ceste do mesta. A bol aj oveľa krajší. Mach a ťahavé rastliny z lesa mu zvierali hrany oveľa silnejšie a najradšej by ho stiahli medzi svojich, kam patrí. Z roka na rok vyzeral starší, než naozaj bol, a zdalo sa nám, že stojí už dávno. Čím staršie na nás pôsobil, o to väčšiu istotu sme mali, že si postojí ešte pekne dlho. Dom, ako sa patrí, pevný, silný ako naša rodina, ktorá v ňom našla ozajstný domov.

Len čo vyrástli obvodové múry, zasial som semienka a nasadil cibuľky. Základy boli pomerne čerstvé, takže zem sa nestihla utlačiť. Rozšíril som brázdy, naplnil ich kompostom a čerstvým hnojom zo stajne asi dvanásť kilometrov od nás dolu po ceste, kde sa na poníkoch po parkúrovej dráhe s umelým osvetlením premávajú šumienky v okrových rajtkách a v nablýskaných kožených čižmách. Zasial som fialky, narcisy, tulipány – všetko príjemné a teplé farby – aj ruže rozličných odtieňov a k tomu púčik z popínavej rastliny s bielymi kvetmi, ktorú som našiel v suchom múre. Vyrážala spoza holých kameňov. Nebol čas siatia, ale pár výhonkov sa predsa len objavilo, a budúci rok ešte viac. Taký dom chce svoj čas. Trvá, kým sa stane naším, potom ho treba obývať, aby dosadol, aby sme si aj my privykli na zmenu ročných období a aby obstál s pribúdajúcimi mesiacmi i rokmi.

Do lesíka sme sa presťahovali tesne po sestriných pätnástych narodeninách. Ja som mal čoskoro osláviť štrnáste. Leto sa práve začalo, takže tato mal dosť času stavať. Vedel, že do zimy budeme s prácou hotoví a dom bol celkom slušne obývateľný už v polovičke septembra. Dovtedy sme bývali v dvoch vyradených armádnych dodávkach, ktoré tato kúpil od jedného autíčkara v Doncasteri. Doviezol ich na stavbu po bočných cestách, popri železnici. Autá sme previazali oceľovým lanom a prevesili cezeň celtu. Tato vedel, čo robí, a vytvoril nám bezpečný a spoľahlivý prístrešok. V prvej dodávke spal on, v druhej my dvaja s Cathy. Pod celtou sme mali ošúchané záhradné stoličky z umelej hmoty a neskôr aj modrý gauč s vyležanými matracmi. Naša obývačka. Hrnčeky a taniere sme kládli na obrátené škatule, aby sme ich nemuseli mať na zemi, a po dlhých teplých letných dňoch sme si na ne vykladali aj nohy – vždy večer, keď sa dalo len sedieť, rozprávať sa a vyspevovať.

Za najjasnejších nocí sme s Cathy zostávali vonku až do rána. Zapli sme si obe autorádiá a v rytme domáceho lesného sterea sme s dobrým pocitom, že široko-ďaleko nebýva ani živá duša, ktorú by sme rušili, tancovali na prírodnom parkete vystlanom lístím. Občas sme len vysedávali a vyspevovali aj bez rádia. Tato mi raz dávno kúpil drevenú zobcovú flautu a sestre husličky. Ako školáci sme chodili do hudobnej na bezplatné hodiny, a hoci z nás neboli virtuózi, hralo nám to celkom dobre, najmä vďaka slušným nástrojom. Tato nevybral len tak hocčo. O hudbe nevedel ani ň, ale dobrý, poctivý výrobok by spoznal aj naslepo. Riadil sa kvalitou dreva a lepidla, pachom moridla a overil si, či sú hrany opracované dostatočne jemne. Po nástroje sme sa vybrali autom až do Leedsu.

Tato sa v dreve fakt vyznal. S kmeňovými občanmi lesíka sa zoznámil raz-dva a všetkých mi poukazoval. Vek sa u väčšiny pohyboval v rozmedzí náletovej mladiny na jednej strane a kôrnatými päťdesiatnikmi na strane druhej, pretože naša húštinka zažívala pravidelné prerezávky dávno pred naším príchodom – podľa tatovho odhadu už celé stáročia. V strede lesíka, priamo v srdci, rástli staršie jedince a medzi nimi čnel najstarší člen rodu. Tato ho považoval za matku živiteľku, z ktorej vyhupli ostatné. Rástla si tam aspoň dvesto rokov a mala priam hrošiu kôru – vetrom ošľahanú, drsnú a tvrdú ako skamenená živica.

Mali sme aj liesky a poniektoré trúsili oriešky. Tato im odrezával halúzky a učil ma spracúvať zelené drevo nabrúseným vreckovým nožíkom. Celé dni som z čerstvého zeleného dreva stružlikal tenkú píšťalku, kôru tenkú ako šupka som zvliekol, načrel som do živého, do šliach a vydlabal dužinaté vnútornosti. K povrchovej úprave som pristúpil veľmi svedomito, píšťalka bola hladká a krivá ako prst, no nehrala, a tak som sa dal na výrobu užitočnejších predmetov – výrobkov, ktoré si nevyžadovali toľko zručnosti, čiže vecí, čo obstáli aj napriek väčším či menším chybičkám krásy. Aj škaredý nedorobok možno považovať za tanier, pokiaľ udrží obsah a dá sa z neho jesť. S píšťalkou je to iné – ak nevydá ani notu, píšťalkou by som ju ani nenazýval.

V dome uprostred lesa sme mali kuchyňu a velikánsky dubový stôl. Kým sme bývali v autách, tato kuchtil na kuse vlnitého plechu a drevenom uhlí, ktoré vypálil v dvoch kovových sudoch v srdci húštinky hneď vedľa košatej matky.

U tata sme jedli dosť veľa mäsa. Osvojili sme si jeho stravovacie návyky – ocenili sme čokoľvek, čo si pripravil. Neskôr sme sa k nemu presťahovali natrvalo a spravidla sme vychutnávali jeho vlastnoručné úlovky. Ovocie a zeleninu neobľuboval. Poľoval na holuby hrivnáky, holuby divé, hrdličky, bažanty aj sluky. Čakal, kým večer nevyliezli z úkrytu. V húštinke sme mali aj jelene, a ak nebolo čo loviť alebo ak mal tato vo vrecku peniaze, alebo, povedzme, že nám chcel dopriať zmenu, zašiel dolu do dediny a za výhodnú cenu kúpil roštenku, jahňacie mäso alebo klobásky. Ujko v dedine choval sokolíka a ten mu lovil toľko škovránkov, že ujko ich ani nevládal jesť, a tak nám ich vymieňal za väčšie druhy vtákov, na aké si netrúfol ani jeho kobec. Škovránky sa u nás podávali na hriankach, jedli sme ich skoro celé a zapíjali hrnčekom horúceho čaju s bohatou dávkou mlieka.

Tato raz vyrazil s modernými kočovníkmi do terénu a po štyroch dňoch sa vrátil s plným vrecom ošklbaných kačíc a piatimi debničkami živých kuriatok. Postavil im kurín pri zadnej stene domu, hneď vedľa miesta, kde plánoval urobiť zadný vchod. Odvtedy sme jedávali aj vajcia, no zeleninu a ovocie stále nie, ak nerátam lesné plody popri ceste.

Neskôr, keď sme dom dokončili, vysadil som jablone a slivky, a keď sa tato vybral do dediny za zárobkom, poprosil som ho, či by nedoniesol za vrecko mrkvy a petržlenu. Na vydrhnutom stole v kuchyni som všetko nakrájal nožíkmi, ktoré mi vlastnoručne nabrúsil.

Za tých pár horúcich a suchých mesiacov – keď sme dom ešte len stavali, spávali sme v dodávkach a vyspevovali – sa nám tato poriadne vyrozprával. Bohvieaký rečník nebol, no my sme počuli oveľa viac než len samotné slová. Vykladal nám o chlapoch, s ktorými sa bil, aj o tých, ktorých zabil uprostred írskych rašelinísk či dole v lincolnshirských močiaroch plných bahna, čo sa zažiera do dlaní a nôh ako tuš. Tato si zarábal boxom bez rukavíc, holými hánkami, mimo telocviční a športových arén, ale zato bojoval o obrovské sumy. Stávkujúce masy sa hrnuli zo všetkých kútov našej krajiny. Ktovieodkiaľ mali peniaze, no všetci vedeli, že vyhrá náš tato. Na jeho súpera by stavil len blázon. Tato zložil chlapa jedným úderom a stretnutie trvalo dlhšie, len ak chcel vychutnať celý zápas.

Duely organizovali putovní bitkári a miestni vandráci, ktorí by si radi zmerali sily a dačo si aj zarobili. Ľudia bez koreňov to tak robili celé storočia. Volali to férovky na päste, prípadne pästnejší vyhráva. Zápasilo sa bez rukavíc, delenie na kolá chlapi nepoznali a takisto ani prestávky. Boxeri nečakali na zmierujúce cink, ktoré ich od seba oddelilo, ale bojovali, až kým sa súper nevzdal alebo nevytuhol v kaluži krvi. Zápasmi sa občas urovnávali spory medzi rozvadenými klanmi. Spravidla sa boxovalo o peniaze, ľudia vkladali desaťtisíce libier a tato si zabezpečil celkom slušné živobytie.

Rozprával nám o dvoch rodinách, ktoré sa ani za svet nevedeli zmieriť. Joyceovci a Quinn-McDonaghsovci. Držalo ich to celé desaťročia. Zhruba každé tri roky stavali proti sebe mladých rodinných zástupcov a posielali ich na férový pästný súboj. Rozhodcami boli väčšinou nezaujatí staršinovia mimo príbuzenstva. V podobných prípadoch mali členovia súperiacich klanov na zápasy vstup zakázaný, aby nevznikali roztržky. Hlušili by sa hlava-nehlava – starší proti mladším, muži proti ženám –, až kým by celé kočovné rody nezakapali alebo neskončili v rukách polície a v dodávkach neputovali rovno za mreže.

Človek mohol len získať, a nie málo. Vysoké sumy neboli výnimkou ani v zápasoch rozhádaných rodín. Joyceovci a Quinn-McDonaghsovci súťažili ešte aj v tom, koľko peňazí sú schopní staviť na víťaza. Z času na čas sa oba tábory zmohli až na päťdesiattisíc. Výherca zinkasoval stotisíc, vzal si ich do karavanu a klan celú noc popíjal najlepšiu whisky. Tato vravel, že súboje boli viac než dobrovoľné. Po rokoch vraj pôvodný spor nikoho nezaujímal, išlo skôr o to, že popredný staršina potreboval peniaze, a tak si s vidinou zisku neraz vymysleli zámienku. Rodinná česť je jedna vec, lenže tu už išlo o viac. O výhru.

Aby bolo jasné, tatovi nešlo o nič iné. My sme nekočovali, takže staré rodinné spory nám nič nehovorili. Tato boxoval v zápasoch, ktoré sa organizovali vyslovene pre peniaze. Vtedy sa zišli všetci kočovníci, cigáni, lazníci, zločinci z okolitých miest, majitelia nočných barov a lokálov na čiernej listine, drogoví díleri, gangstri, skrátka všetci, ktorí si mysleli, že majú dosť tvrdé päste. Do boxerského banku vložili štedré sumy s nádejou, že pri odchode po vlastných budú ešte bohatší. Tato chodil na zápasy v modrých rifliach a koženej bunde pozapínanej až po krk. Miesto a čas mu nadiktoval organizátor do telefónu, prípadne ho tam odviezli ostatní účastníci či ktokoľvek iný. Najprv ticho stál v kruhu obdivovateľov. Tato rozprával, len keď musel, a iba málokomu dovolil, aby sa mu zadíval do očí. Spravidla odvrátil zrak a prešiel sa hore-dolu ako samotár, zatiaľ čo chlapi naokolo dohadovali výšku stávok a percentuálny podiel na zisku.

Súboj sa mohol začať. Tato vyliezol z bundy, vyzliekol si sveter a zostal len v bielom tielku, takže bolo vidno aj svaly. Nešlo však o úhľadne vytvarované bicepsy chlapa atletickej postavy, ale skôr o horu mäsa, ktorá by mohla poslúžiť ako mäkký a zároveň pružný vankúšik, keby nebol vyrobený z dlhých a pružných gumených vláken. Na pažiach mal len pár chĺpkov, až prekvapujúco málo. Čierny porast sa mu tiahol od krížov až po krk a rovnako vyzeral aj spredu – chlpy od brucha až po hruď. Podobne zarastenú mal aj šiju, kde sa chlpy stávali čiernymi vlasmi, ktoré pokrývali celú hlavu a po malej prestávke na tvári pokračovali hustou čiernou bradou. Ako vravím, paže mal takmer holé.

Vkročil na bojové pole a súper ihneď pochopil, s kým má do činenia. Tato ho uvidel prvý raz v živote. Ten pohľad ho vonkoncom nevyviedol z miery a súpera určite neznenávidel. Pristúpil k nemu, uštedril mu pár rán, a keď bolo po zápase, vypočul si váhavý potlesk, načo ho zavolali do modrého peugeota v úzadí. Ktosi vytiahol z kufra zazipsovaný vak plný špinavých peňazí a podal mu ho.

Chlapi si očividne prišli na svoje. Prišli, videli a nadchlo ich to, nech to už bolo čokoľvek. Potešenie im narúšal len samotný fakt, že išlo o hazard. Hotovosť bolo treba uložiť priamo v dejisku zápasu, iste, v rámci bezpečnosti, pre istotu, aby bolo všetkým jasné, že ide o seriózny obchod. Krvavé divadielko sa predsa nemohlo odohrať len tak pre nič, za nič. Pravdou však zostáva, že k peniazom sa dalo prísť aj úplne inak, a ak by prítomným šlo o seriózny obchod, určite by sa nezápasilo bez rukavíc.

Takveru, všetko sme sa dozvedeli v to leto uprostred lesa, kým sme stavali dom. Tato nám povedal úplne všetko, zdôveril sa nám, nič nevynechal a my so sestrou sme počúvali, akoby nám zveroval do rúk prastaré rodinné dedičstvo. Pri rozprávaní na nás vypliešťal bledomodré oči posiate škvrnkami iných odtieňov, takže vyzerali ako vyšúchaná rifľovina. Naklonil sa k nám, v hojných dávkach nimi po nás blýskal, a keď lovil v pamäti matnú spomienku z dávnej minulosti, oči nepatrne privrel. Sedel pred nami na stoličke s mierne roztiahnutými, no zato dlhánskymi a hrubiznými nohami, lakťami sa podopieral o kolená a na ozrutnej hrudi mu viseli širokánske, mohutné pleciská.

Toľko k boxu, ktorý, ak som správne pochopil, bol zdrojom našich príjmov. Tato tie peniaze zarobil celkom sám, no potom niekoľko mesiacov neboxoval a musel sa poobzerať po niečom inom. Spomínal aj novú prácu, príbehov z nej však bolo oveľa menej. V novom kolektíve mal aj kočovníkov, no poväčšine pochádzali zďaleka.

Raz vo štvrtok večer, v našom prvom septembri v novom dome, sme s Cathy sedeli v kuchyni. Fúkalo už od obeda a navečer sa rozfúkalo ešte viac. Základy a spoje dostávali konečne zabrať a ako v každom dome, ktorý ešte celkom nedosadol, škrípali a vŕzgali. Stavba si hľadala v novom kúte zeme stále miesto, pomaly, ale isto sadala na nové pôsobisko, zapúšťala korene, zhlboka si vydýchla a potom celé hodiny vzdychala a ujúkala.

Tato odišiel v predchádzajúci deň poobede a vidieť sme sa mali až o pár dní. Jeho návrat ráno tesne po svitaní nás prekvapil. Hrali sme karty a z hrnčekov popíjali čaj. Zvonka sme začuli jeho auto. Pomaly sa blížilo, zľahka zabrzdilo na pokrovci z opadaného lístia a po chvíli sme začuli známe kroky. Bežal som mu oproti do chodby, že mu otvorím. Uvoľnil som hornú i dolnú západku na dverách a zvrtol som kľúč v zámke. Otvoril som ich dovnútra a odstúpil, aby tato mohol vojsť. Podišiel k stolu, čulý, no dosť unavený, a posadil sa na jednu z troch drevených stoličiek, ktorá sa pod ním vzápätí ohla.

Od sestry si vypýtal šálku čaju. Cathy vstala a kanvicu presunula naspäť nad piecku. Tato si natiahol nohy až pod stôl, potom ich opäť pokrčil a pustil sa do rozväzovania natesno zošnurovaných bagančí. Sestra čakala, kým zovrie voda, a medzitým mu ušúľala cigaretu. Podala mu ju a mne neušiel jej čulý, energický výraz, aký mal aj tato, akoby nám priniesol domov nové svetlo, čosi živé a plné energie, čo máme s chuťou zhltnúť. V ten deň som si opäť raz uvedomil, že je celá po ňom.

Zavolal si ho jeden chalanisko, vravel. Poznali sa, už ani neviem odkiaľ. Peter býval u nás v dedine od deviatich, možno desiatich rokov, keď sa s mamou prisťahovali z Doncasteru. Našla si prácu v stánku s občerstvením – robila za kasou, a keď chlapi vypražili rybu a hranolčeky, zabalila ich a podala zákazníkom. Peter požiadal tata, či by za ním neprišiel. Dopočul sa, že sme sa prisťahovali, a tak ho oslovil, pravda, cez kamaráta, nie priamo, čím chcem povedať, že o tatovi už čosi počul. A vôbec, spomedzi typov ako on z rozličných končín Yorkshiru a Lincolnshiru a okolitých grófstiev o tatovi nepočul len málokto.

Peter z času na čas fušoval na stavbe v službách rozličných staviteľských firiem v okolí. Väčšina sa z trhu stiahla. Dalo by sa povedať, že v danom odvetví u nás zdochol pes, a ak náhodou ešte žije, je na pokraji síl. Tato povedal, že Peter si za posledné dva-tri roky veľa nezarobil, no pretĺka sa životom, ako sa dá. Stal sa z neho živnostník a svoje služby poskytoval komukoľvek, kto bol pri peniazoch. Robil prístavby, pomocného inštalatéra a vedel otvoriť akékoľvek okno. Asi toľko. Tieto veci mohol robiť aj náš tato, keby chcel. On však nechcel. Peter v tom vedel chodiť, dodal tato. Vedel, ako si zadeliť čas a čo s peniazmi, a to je základ úspechu. Ľudia ho odporúčali priateľom a známym, preto mal práce vyše hlavy. Na čas spoznal, čo znamená žiť, nielen prežívať. Bol na seba hrdý, žil dôstojným životom či také niečo, a pritom ľudská dôstojnosť z našich končín vraj takmer vymizla. Pomaly, ale isto sa zamýšľal nad budúcnosťou, prehodnocoval všetko minulé a uvedomil si, že sa nachádza kdesi na pomedzí. Predvlani pracoval na jednom veľkostatku. Prerábal hospodársku budovu, keď si počas šichty jedna tučná dojnica s dvomi teľcami v bachore vyslobodila vemeno z hadice dojacieho zariadenia. Rozkopla drevenú ohradu, vyklusala zo stajne a Petrovi vyrazila rebrík spod nôh. Peter jej spadol rovno pod kopytá. Krave sa niečo nezdalo, zadnou nohou stála na niečom mäkkom, na Petrových ľavých krížoch. Hodilo ju do steny a následne do Petrovej hlavy a krku. Peter zostal ležať v kaluži krvi a čerstvom betóne.

Na statku býva otupno, najmä vtedy, ak sa voľakto zoderie do krvi a doláme si kosti. Človeku môže byť otupno a môže aj zomrieť. Peter však v ten deň nezomrel. Našiel ho jeden kmeňový zamestnanec, jeho aj jeho dokatované telo, zabalil ho do kabáta, naložil do vlečky na prepravu koní a zaviezol do doncasterskej nemocnice.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

I

PRVÁ KAPITOLA