Dmitry Glukhovsky TEKST

Copyright © 2017 by Dmitry Glukhovsky

Agreement by www.nibbe-literary-agency.com.

Translation © 2018 by Martin Sliz

Jacket design © 2018 by Marek Novák

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6015-3

1

Za oknom sa mihali rozmazané jedličky a biela hmla novembrovej metelice. Telegrafné stĺpy rozdeľovali krajinu na jednotlivé zábery ako v starom čiernobielom filme a spolu tvorili Rusko, ktoré sa nemenilo celou cestou od Solikamska. Míňali jedličky, sneh, stĺpy, čistinku s učupenými drevenicami, stanicu, svetlé zanedbané dvojposchodové bytovky a znovu jedličky.

V tom nekonečne, nemennosti prírody a záľahe stromov za oknom bola všetka moc Ruska, jeho veľkosť aj krása. Bol to nádherný pohľad!

„A čo budeš robiť?“

„Žiť. Čo by si robil ty?“

„Zabil by som ho.“

„No vidíš. A ja som mu odpustil. Teraz chcem žiť. Mohol by si mi ešte na sekundu požičať telefón? Mama mi nezdvíha.“

*    *    *

Jaroslavskou stanicou v Moskve sa hnal studený vietor a dym lokomotív. Ovzdušie na stanici bolo omnoho lepšie ako kyslý zápach v kupé a zafajčené predsiene vozňov osladené močom. Nadbytok kyslíka človeku okamžite udieral do hlavy ako pálenka.

Aj Moskvy bolo priveľa. Pred pasažiermi sa po kilometroch jazdy jedľovými koridormi rozprestrela ako vesmír. Ľudia na stanici vyskakovali z vozňov, leteli ponad priepasť medzi vlakom a nástupišťom a dopadali priamo na zem. Vykladali si modré kockované cestovné tašky, chytali ich do oboch rúk a mizli v diaľke nástupíšť ako bojové lietadlá na vzletových dráhach. Perspektíva sa strácala v hmle. Pred zrakmi prichádzajúcich ľudí sa v opare mihali paláce, zámky a mrakodrapy.

Iľja sa neponáhľal, nesnažil sa veslovať v tom prúde, nechal, nech ho len tak unáša. Privoniaval k moskovskej oblohe, očami, ktoré si už dávno odvykli hľadieť do diaľky, žmúril a mlčky sa nadchýnal všetkým navôkol. Počasie bolo jasné. Presne ako vtedy, keď bol ešte mladý. Matná novembrová Moskva ho pálila v očiach.

Hoci už do mesta pricestoval, ešte stále sa doň nedostal. Stanica bola územím toho vonkajšieho, presoleného a premasteného Ruska. Práve tak ako je bangladéšske veľvyslanectvo teritóriom štátu Bangladéš.

Na konci nástupišťa musel Iľja prejsť sitom. Medzi cudzími tvárami si ho všimli už z diaľky. Sivé uniformy, vypasené ksichty, skúmavé a lepkavé pohľady. Vytrénované. Raz, dva, tri. Dokonca so sebou mali na vôdzke aj služobného psa. Vôbec sa od nich nelíšil. No to nebol dôvod jeho prítomnosti. Jeho úlohou bolo hľadať drogy a výbušniny. Okrem toho by však mohol zacítiť aj strach.

Iľja hľadel do neznáma, aby sa tým očiam vyhol a aby ho k sebe náhodou nepritiahli. Hlavu mal prázdnu, aby nikto nič nezacítil.

„Mladý pán!“

Okamžite poslušne zastal. Ako ho spoznali? Podľa farby pokožky? Podľa zhrbenej chrbtice? Podľa sklonenej hlavy? Sú ako psy, ktoré zacítia zviera?

„Poďte sem. Doklady.“

Podal im občiansky preukaz. Nalistovali miesto trvalého pobytu, zacmukali.

„Odkiaľ sa vraciate?“

Zaklame, alebo povie pravdu? Možno to nebudú kontrolovať. Bol… Bol kdesi. Oddychovať. U babky. Na služobnej ceste. Ako by zistili, že nehovorí pravdu?

„Z výkonu. Trestu.“

„Potvrdenie o prepustení.“

Odrazu sa s ním bavili celkom iným tónom. Panským. Podal im potvrdenie. Poručík sa s ním otočil, čosi zamrmlal do vysielačky a vypočul si, čo mu odmrmlali späť. Iľja stál mlčky, nehádal sa. Všetko mal v poriadku. Trest si odkrútil od prvého do posledného dňa. Na podmienku ho prepustiť odmietli.

„Prevychovalo vás to, Iľja Ľvovič?“ poručík sa k nemu napokon obrátil, ale potvrdenie mu nevrátil a z nejakého dôvodu ho preložil napoly.

Moskva mizla v diaľke za jeho chrbtom, zmenšovala sa, nebo nad ňou strácalo hĺbku a skrúcalo sa. Hukot ľudí a rev automobilov postupne stíchli. Moskvu vytlačilo poručíkovo brucho, jeho fľakatý hrudník, jeho ksicht. Iľja vedel, že mu nič neurobí. Stačilo ho len nechať, nech má pocit moci. Potom ho to prejde a Iľja bude môcť ísť ďalej. Toto bol skutočný dôvod, prečo tu ten poručík stál, prečo sa dal k policajtom.

„Presne tak, pán poručík.“

„Cestuješ do miesta trvalého bydliska?“

„Do Lobne.“

„Adresa pobytu?“

„Depovskaja, vchod číslo šesť.“

Poručík si údaj porovnal s občianskym, popri listovaní v preukaze bezdôvodne pokrčil niekoľko stránok. Policajt mohol mať toľko rokov čo Iľja, no v uniforme vyzeral starší. Čas však posledných sedem rokov ubiehal pomalšie Iľjovi a jeden rok trval ako tri.

„Môžeš ísť domov. Máš povolenie,“ prehodil poručík.

„Paragraf dvestodvadsaťosem,“ prečítal. „Odsek jeden. Čo je odsek jeden? Pripomeň mi to.“

„Nedovolená výroba. A obchodovanie. No odsúdili ma len z obchodovania v štádiu pokusu, pán poručík.“

Iľja mu hľadel poniže brady. Existuje špecifický bod, kam sa treba pozerať, keď sa rozprávate s policajtmi. Nesmiete civieť ani do očí, ani do zeme.

Fízel naťahoval čas, páčilo sa mu, že ho môže ohýbať ako obyčajný drôt.

Odrazu na vyčerpaného Tadžika s modrou kockovanou taškou, akú mali všetci, zavyl pes.

„Dobre. Nezabudni sa prihlásiť.“ Poručík podal Iľjovi jeho priepustku. „A už viac nekšeftuj.“

Iľja prikývol, odstúpil, papiere si schoval do vyhriateho vnútorného vrecka, kde sa sám ukrýval počas policajného výsluchu. Poručík už venoval pozornosť Tadžikovi, ktorý vyzeral perspektívnejšie.

Sitom teda prešiel.

Scvrknutý svet sa pomaly navracal k normálnemu rozmeru a opäť sa v ňom rozozneli zvuky.

No teraz, keď sa Iľja priblížil k Moskve, uvidel to, čo z diaľky, z vlaku nemohol: fízlov. Na nástupišti, pri vstupe do metra, vo vestibuloch aj na zastávkach. Celé húfy fízlov s pohľadmi policajných psov. Je však možné, že chyba nebola v Moskve, ale v Iľjovi.

*    *    *

Keď ho pred siedmimi rokmi zatkli, bolo leto. Dnes sa končila jeseň. Okrem ročného obdobia sa však líšila aj Moskva, do ktorej ho pustili. Bola iná ako tá, z ktorej ho odviedli.

Mesto momentálne pripomínalo opadaný novembrový strom – bolo vlhké a ponuré. Vtedy však bolo obsypané pestrofarebnými vývesnými tabuľami či stánkami, v ktorých všeličo predávali. No teraz vyzerala Moskva drsnejšie, striasla zo seba farby, obnažila sa až na kameň.

Iľja ju zbožňoval práve v období, keď pripomínala jedno veľké trhovisko. Mal totiž pocit, že si na ňom môže zakúpiť akúkoľvek budúcnosť. Z Lobne cestoval do Moskvy na univerzitu, do barov, na koncerty prímestským vlakom a vždy si sám seba predstavoval ako Moskovčana. Zostávalo akurát doštudovať, nájsť si prácu niekde v centre a s priateľmi si prenajať byt. Moskovská pôda bola zázračná, pohnojená rastovými hormónmi: stačilo do nej zasadiť svoje želania a vyrástla aj dobre platená práca, aj štýloví kamaráti, aj tie najkrajšie dievčatá. Moskva sa opájala sama sebou a popritom dokázala pohostiť aj všetkých ostatných. V Moskve bolo možné všetko. A neubudlo by z nej ani vtedy, keby si z jej kysnúceho cesta odštipol Iľja svoj kúsok šťastia.

No teraz mal pocit, akoby sa mu snívala. Vo väzení to zažíval často. Sprísnela, upravila sa, zvážnela, bola oficiálnejšia – a vyzerala ako opilec po víkende. Spoznával ju a zároveň nie. Cítil sa v nej ako cudzinec, ako turista. Turista prichádzajúci zo Solikamska a navyše z minulosti.

Chvíľu postál na námestí ležiacom medzi tromi stanicami. Uprostred davu ostatných zmätených cezpoľných nepôsobil až tak nápadne. Mohol sa aj vydýchať, aj sa porozhliadnuť.

Až potom vykročil ďalej.

Po Moskve kráčal opatrne, ako keby mohol príliš dlhý a sebavedomý krok odhaliť, že je to len sen a ona by sa mohla prebudiť. Bál sa, že sa ocitne v zamastenej sivej väzenskej búde, v mrazivom opare medzi pričňami a životmi v slepých uličkách, v ponožkovom smrade a vo večnom strachu z toho, že urobíte chybu.

Ale Moskva stála pevne. Bola skutočná a odveká. Pustili ho. Naozaj ho pustili.

Iľja si takmer za všetky peniaze kúpil lístok na metro a vydal sa pod zem. Eskalátor idúci v opačnom smere doloval Moskovčanov z podzemia. Po ceste im Iľja hľadel do tvárí. Za sedem rokov sa ľudia naučili, ako sa obliecť. Dokonca aj Tadžici. Sebavedomo pozerali pred seba hore, mnohí kráčali po schodoch, nedokázali vydržať ani len polminútovú cestu. Na povrchu ich čakali neodkladné záležitosti. Moskovčania sa vždy veľmi ponáhľali za životom, rozpamätal sa Iľja. Väzenie vás však naučí žiť mimo času.

Spomedzi všetkých ľudí vezúcich sa v protismere – a boli medzi nimi aj láskyplne sa objímajúce páry dôchodcov, aj pop vyhrávajúci z mobilu, aj pankáč, ktorý vzdoroval svojmu veku – zaujali Iľju iba ženy. Tak veľmi si od nich za tie roky odvykol.

Tak veľmi zabudol, že vôbec nie sú ako bežní ľudia, že sú prekrásne.

A keď mu odrazu jedna z nich opätovala pohľad, okamžite ho mala, tie oči ho trhali a ťahali v protiprúde nahor.

Ďalšia z nich sa zamračila, potichu zaprskala a Iľja sa okamžite stiahol, schúlil sa do seba. Mohli by v ňom predsa spoznať človeka, ktorý sa len nedávno vrátil z basy. Mal to vytetované na čele, britvou vyrezané do pokožky zemitej farby. Bunda na ňom visela ako šaty. Ženy dokážu vycítiť z muža nebezpečenstvo, nenásytnosť a nespoľahlivosť – je to bezchybné ako zvierací inštinkt.

Iľja už na ne hľadel len ukradomky, hanblivo, aby ho už nikto viac neodhalil. No pozeral sa a v každej jednej hľadal podobnosť s Verou. Nedokázal to ovládať.

Povedal si, že Vere za nič na svete nezavolá.

Všetko jej odpustí, ale neozve sa. Rozhovor s ňou by mu nič nepriniesol, keby mu aj zodvihla. Čo tak aspoň začuť jej hlas? Bolo to zbytočné. Už toľkokrát sa mu v hlave odohral ten dialóg – poznal aj otázky, aj odpovede. Presviedčanie aj výčitky. Imaginárna Vera sa mu vždy vyšmykla.

Skutočná Vera mu všetko vysvetlila po dvoch rokoch jediným telefonátom. Ospravedlnila sa a kajala, ako sa len dalo. Povedala, že ho nechce klamať. Že stretla človeka. Že má právo byť šťastná. Zopakovala to, hoci sa s ňou Iľja nehádal. Pred ľuďmi sa s ňou doťahovať nedokázal.

V Solikamsku ho nenavštívila ani raz.

A tak sa ďalších päť rokov škriepil s imaginárnou Verou. Ani tú však nedokázal presvedčiť.

Vo vozni metra mohol nebojácne pozorovať ľudí, dokonca aj tých, čo sedeli priamo oproti nemu. Každému bol ukradnutý, všetci ťukali do telefónov – namaľované baby nalakovanými nechtami, šikmookí gastarbajteri mozoľnatými rukami, školáci zo základnej svojimi prštekmi ako zápalky, všetci čosi hľadali na obrazovkách, všetci mali za sklíčkami akýsi druhý skutočnejší a zaujímavejší život. Predtým mali smartfóny len mladí ľudia držiaci krok s dobou. No zatiaľ čo Iľja sedel, vznikol internet pre Arabášov, pre starcov, ba dokonca pre malé štence.

Vo väzenskom tábore mali len jeden telefón na barak. Samozrejme, nepatril Iľjovi. Každú sekundu hovoru a každú minútu na sociálnej sieti VKontakte musel vykšeftovať za cigarety z mamkiných balíkov. Keby mu poslala peniaze, zhabali by ich okamžite, no z cigariet zmizla pri kontrole prichádzajúcej pošty len polovica. Nevyhnutné clo. A spojenie bolo drahé. Takže mu to ledva vyšlo na pár sekúnd maminho hlasu a pár minút snorenia po Verinom profile. Fotky tam takmer nepridávala, zdieľala samé odkazy na nejaké klipy, testy osobnosti a kadejaké nezmyselné hlúposti. Možno vedela, že Iľja ju sleduje z väzenia, a nechcela, aby niečo videl.

Ale napriek tomu si Iľja občas ukradol trochu času, aby sa pozrel na Sviňu. Chcel vedieť, ako sa má. Ako sa mu darí. Ako mu pribúdajú hodnosti. Ako dovolenkuje v Thajsku. Ako v Európe. Aké Infiniti si kúpil. S akými dievčatami sa objímal.

Sviňa mal parádny život. Keď si Iľja prezeral jeho fotky, mal pocit, že sa mu v hrdle zasekli rybárske háčiky a srdce mu krájajú nožom. Nedokázal sa na to pozerať, no zároveň sa nedokázal nepozerať na to, ako chlapík žije život namiesto neho.

Na zvyšok sveta už nemal Iľja dostatok dát. Vo väzení neexistovala pôžička, celý život sa odvíjal len od debetu. Nedalo sa nič robiť, musel si zvyknúť na život bez mobilu. V časoch pred väzením sníval iba o novom telefóne, už rok pred narodeninami si ho objednal u mamy a na prednáškach na univerzite ho mal neustále vyložený na lavici, aby sa okoloidúce dievčatá mohli pokochať veľkosťou obrazovky.

Boli však aj horšie veci, na ktoré si tam musel zvykať. Vystúpil na stanici Saviolovskaja.

Ďalší fízli. Všade samí fízli.

Po Treťom mestskom obchvate sa vlieklo milión automobilov, svetlá svietili tak silno, až sa zdalo, že je deň, blato spod kolies lietalo vzduchom, ľudia prúdili z podchodov vedúcich popod cestu, Moskva sa prevaľovala a dýchala. Žila. Iľja sa jej chcel dotýkať, chytať sa jej kúsok po kúsku, hladkať ju. Sedem rokov túžil po tom, že sa jej dotkne.

„Do Lobne.“

Prímestské vlaky sa za ten čas dramaticky zmenili. Pamätal si, že boli zelené, s doškriabanými oknami, posprejovanými bokmi, so spojenými drevenými lavicami,

podlaha bola posiata šupkami slnečnicových semienok, rozliate pivo sa pomaly vyparovalo do ovzdušia a celý vozeň ním páchol. No teraz videl nové biele vlaky so žltými tyčami na držanie a mäkkými sedačkami. Každý mal vlastné miesto. Cestujúci dôstojne sedeli. Biele vlaky ich zušľachtili.

„Nechceš ísť so mnou na vystúpenie Tatiany Navkovej? Na ľadovú revue,“ hovorila jedna skultúrnená pani druhej. „Už som tam raz bola a je to fantázia.“

„A možno by som aj šla. Navková sa vydala za toho fúzatého, však? Putinovho hovorcu. Poriadny kus chlapa,“ odpovedala tá, čo mala viac ako päťdesiat a strhanú tvár sa snažila zakrývať mejkapom. „Impozantný.“

„Ale no,“ mávla prvá. „Navková mala aj na lepšieho. Vieš, kto je podľa mňa fešák? Lavrov. Lavrov je dobrý. Viem si to s ním predstaviť. Pôsobí odvážnejšie ako ten tvoj fúzač.“

Počúval a ničomu nerozumel. Vlak brzdil. V Iľjových prázdnych črevách sa ozvalo škvŕkanie, v bruchu mu vyhrávali muzikanti. Bolo mu však ľúto obetovať peniaze na staničnú bagetu. V bufetoch totiž mali moskovské ceny, no na cestu dostal solikamské peniaze. A načo míňať na bagetu, keď si už čoskoro bude môcť dať mamkine horúce šči?

Dostal naň obrovskú chuť. Keby tak stálo aspoň tri dni. A dal by si k tomu kyslú smotanu. Do polievky by si namrvil suchý chlieb, ako keď bol malý a ako mu to kedysi ukázal starý otec. Aby bolo šči poriadne husté. Namočil by si doň kôrku, ale nie tak, aby zmäkla, musí zostať trochu chrumkavá, potom by vdýchol vôňu šči a napokon by si do úst pichol lyžičku s takou horúcou polievkou, až by sa obaril. Okamžite sa mu nahrnuli sliny.

Mama bude zatiaľ sedieť vedľa neho za polmetrovým stolom a asi bude aj plakať. Tak dlho sa nevideli.

Prvé štyri roky ho navštevovala každých šesť mesiacov. Všetko, čo si dokázala ušetriť z výplaty, minula na cestu do Solikamska a na hotel, aby sa s ním mohla stretnúť. Iľju však taká situácia čoraz viac škrela, postupne sa zaradil do väzenského života a od cestovania ju odhováral. Namiesto návštev si teda volávali, no mamu to za ním ťahalo aj naďalej.

Posledný rok sa ich telefonáty často končili slzami. Načo tie slzy, keď mu do konca neostávalo v porovnaní s odsedeným nič? Čo jej však mohol povedať v situácii, keď vedľa neho stál bachar alebo ešte horšie, basista, od ktorého si kúpil mamu aspoň na minútu? A tak v momente, keď sa rozplakala, Iľja zložil. Inak to nešlo. Pochopila to niekedy?

To nič, dnes sa môže vyplakať do sýtosti. Dnes áno. Už je po všetkom.

*    *    *

„Stanica Lobňa!“ Na jednej koľaji zastal prímestský vlak, na druhej sa až po horizont tiahla nákladná súprava poskladaná z cisterien plných benzínu a posiatych námrazou. V srieni boli prstom vyryté nápisy – „Krym je náš“,

„Obama je sračka“, „14/88“, „Vitalij + Daša“, „Som z Minska“ a ešte čosi ďalšie. Iľja ich mechanicky čítal, zatiaľ čo kráčal k priechodu. Udalosti na Kryme sa odohrali v čase, keď sedel, a celé to išlo akosi mimo neho. Väzňov Krym nezaujímal, územné zisky zotročovateľskej vlády ich nevzrušovali. Väzni tvorili opozíciu už z podstaty. Preto nemali ani právo hlasovať vo voľbách.

Od stanice k domu sa rozhodol kráčať pešo. Cítil, že si tie ulice potrebuje prejsť na vlastných nohách. Túžil po tom. A ešte to bude aj rýchlejšie, ako keby čakal na nejaký spoj.

V Lobni bolo celkom iné počasie. Moskva dýchala rozhorúčeným teplom automobilov. Ovzdušie v Lobni bolo čistejšie a mrazivejšie. Z oblohy sa sypala chladná soľ, odierala líca. Chodníky neodhrnuli a namiesto asfaltu bol všade udupaný sneh. Autá, na ktorých sa držal primrznutý sneh, premiešavali svojimi kolesami hnedú zmes na ceste. Paneláky so švami medzi panelmi smutne stáli, ošľahávané vetrom. Ľudia boli v strehu. Namaľované poblednuté ženy sa odhodlane kamsi predierali, nohy natiahnuté v pančuškách ich oziabali.

Z Moskvy to vlakom trvalo len polhodinku, ale mal pocit, že pricestoval do Solikamska.

Moskva za sedem rokov zostarla, ale Lobňa sa nezmenila ani trochu; bola rovnaká ako vtedy, keď ho zatkli. Presne taká, ako keď bol malý. Iľja sa tu narodil.

Z Leninovej ulice zahol na Čechovovu. Mohol si vybrať jednu z troch, ktoré prepájali Leninovu s Promyšlennou: Čechovovu, Majakovského a Nekrasovovu. Na Čechovovej stála mamina škola, osmička. Mamkina a jeho, Iľjova.

Zariadila to tak, aby bol pri nej, hoci neďaleko ich bytovky – hneď na dvore – stála druhá škola, štvorka. Dochádzalo by sa mu tam pohodlnejšie, bola totiž bližšie. Detskými krokmi to na osmičku trvalo polhodinu. No mama ho vzala pod svoje krídla.

Až po siedmu triedu chodili do školy spolu. Potom sa Iľjovi začali posmievať dievčatá, a tak odchádzal z domu o desať minút skôr ako mama, aby všetkým ukázal, že je veľký a nezávislý. S cigaretami začal práve v tom čase.

Iľja zastal oproti vchodu do školy. Týčila sa pred ním žltobiela trojposchodová budova s oknami rozdelenými na tri časti tak, ako ich kreslia deti na domčekoch – rovnako vyzerali všetky školy v Rusku. Za posledných dvadsať rokov ju azda ani raz nerekonštruovali, možno ju chceli pre Iľju zachovať v pôvodnom stave, aby sa mu ľahšie spomínalo.

Zhlboka sa nadýchol. Pozrel sa do okien. Na druhom pobehovali deti. Družina. Boli tri poobede.

Mama už odišla.

Keby vlak dorazil skôr, mohol ju stretnúť hneď tu pri plote. A naspäť domov by kráčali po zasneženej ceste, po diaľnici, cez nadjazd spolu.

Ale zo školy by s ňou vyšli aj ďalšie učky. Aj zástupkyňa, tá mrcha. Určite by ho spoznali, hoci bol opálený a mal ostrihané vlasy. Toľké roky mu vtĺkali do hlavy tie svoje písmená a číslice… Určite by ho spoznali.

Čo by bolo potom? Ako mama vysvetlila svojim kolegyniam a kolegom, že išiel sedieť?

A ako jej to vôbec vysvetlil on sám? Musela veriť jemu a nie tomu, že jej syn je narkoman a drogový díler. No všetky tie ženské zo školy, tie veriť nemuseli. Do očí budú prikyvovať, zavzdychajú si, ale za chrbtom? Urobil jej hanbu? Odzdravili by mu? A Iľja by pozdravil?

Ruky strčil do vreciek, hlavu stiahol medzi plecia a vyrazil ďalej. Možno si ho nevšimli. Neskôr sa stretne so všetkými, ale to bude až vtedy, keď vymyslí, čo hovoriť a ako sa prezentovať. Skôr či neskôr sa určite stretne. Lobňa je maličké mesto.

Po Promyšlennej sa popri betónových plotoch ruskej výroby vybral k Bukinskej ceste, napriek kopám snehu na krajnici po nej kráčal, šmýkalo sa mu, no nespadol. V diaľke sa medzi vločkami črtala univerzita. Tam študovala Vera.

Pristavil sa pri bytovke, pri vchode číslo dvadsaťsedem. Tu Vera bývala.

Hľadel na sivý šestnásťposchodový panelák so zasklenými žltými lodžiami. Takto ľudia volajú balkóny, keď si chcú od života odtrhnúť ešte pár štvorcových metrov navyše. Iľja odrátal sedem poschodí. Býva tam ešte? Alebo už odišla do Moskvy, ako kedysi plánovala?

Mala dvadsaťsedem, presne ako Iľja. Sotva ešte býva s rodičmi.

Dovedna tu stáli tri také ošarpané šestnásťposchodové paneláky. Nachádzali sa na okraji väčšieho komplexu. Zdola k nim prilepili malú tehlovú budovu. Na prvý pohľad čierna stavba. Vôbec nebudila dojem, že dnu by mohlo byť divadlo. No nad jej druhým poschodím sa týčil obrovský nápis. Z neznámeho dôvodu ho tvorili písmená v gotickom štýle: KOMORNÁ SCÉNA.

Iľja po nich prebehol pohľadom. Nad novým zmyslom starého názvu sa uškrnul.

Divadlo tu bolo, odkedy si pamätal a odkedy chodieval k domu čakať a odprevádzať Veru. A vždy sa volalo rovnako. Jeho repertoár tvoril Baal od Bertolta Brechta, Iosifov Rajchelgauzov Ako prišiel muž k žene a Päť večerov Alexandra Volodina. Čoskoro sa začnú aj silvestrovské predstavenia.

Schúlil sa. Medzi tými panelovo-tehlovými dekoráciami sa jeho ušpinená minulosť ukázala v plnom svetle. Spomínal si jasnejšie, než by chcel.

Keď bol v desiatej triede, pozval sem v apríli Veru. Na Gribojedovove Útrapy z rozumu. Rodičia ju pustili. Počas celej hry ju hladkal po kolene, počúval, ako vzrušene dýchala. Počúval a vznášal sa. Rozbúchalo sa mu srdce. Herci si čosi potichu mrmlali.

Hoci Vera odstrčila jeho ruku nabok, vďačne si s ním preplietla prsty. Mala sladkastú voňavku s akousi korenistou prímesou.

Neskôr si uvedomil, že to korenie v presladenom koktaile bola ona, Vera, jej pižmo. Koč, zavolajte mi koč! ako písal Gribojedov.

A potom ju pri vchode pobozkal a cítil sa ako hlupák. Všade zapáchali mačky a výpary ústredného kúrenia. Skrátka, nádhera. Jej jazyk chutil rovnako ako ten jeho. Bozk sa vôbec nepodobal na tie z kníh.

V oblasti podbrušia sa mu však čosi pohlo, hanbil sa za to, ale nemal silu to ovládnuť. Vera zašepkala. Keď sa zo siedmeho poschodia zo schodiskovej šachty ozval krik jej otca, Iľja na tom mieste vyškrabal kľúčom: Vera + Iľja. To vyznanie tam bude zrejme dodnes. Musí popri ňom každý deň prejsť. Ale kašľať na to.

Po prázdninách, keď už všetci poriadne vyrástli, ho k sebe pozvala na návštevu. Rodičia boli preč. Poď, budeme si robiť domáce úlohy. Mali vysedenú pásikavú sedačku. Pižmo. Toto už nemohla byť voňavka. Svietilo svetlo. A pri svetle to pôsobilo trápne. Na zemi stála spolovice prázdna dvojlitrová fľaša Fanty. Spotení a vyziabnutí si potom podávali škriabuci oranžový nápoj, hltavo pili, pozerali jeden na druhého a nevedeli, ako budú ďalej žiť.

A ďalej? Ďalej to nejako išlo ešte tri roky. Spokojne si nažívali.

Iľja zaostril na balkón a na okná, či sa v nich náhodou mihne jej silueta. Boli nepriehľadné. Vera tam už určite nebývala. Odišla do Moskvy. Prázdny slepý balkón. Matné sklo a za ním bicykel, poháre so zaváraninami a otcove udice.

Prešiel cez priechod a vykročil ďalej po Bukinskej, na tmavej zasneženej ceste sa pokúšal nakresliť si leto a letné prechádzky s Verou po rovnakej trase. Nedarilo sa mu to. Namiesto toho mu visel pred očami obraz z klubu Raj dotieravý ako dym z cigarety, ktorý sa nedal rozohnať. Tá noc. Tanečný parket. Sviňa. Všetko, čo sa vtedy stalo. Visel a tak mu dráždil oči, až začali slziť. Urobil vtedy všetko správne? Áno. Áno? A čo ona? A nie je to vlastne jedno?

Nič. Už bolo po všetkom. Na tých sedem rokov čoskoro zabudne. A bude žiť obyčajný život.

Po ľavej ruke mal lobniansky parčík, čo boli štyri lavičky rozložené do štvorca pri päte ohromného elektrického stĺpa a neďaleká hŕstka neduživých briez, ktoré mrzačilo susedstvo s vysokým napätím. Bez ohľadu na námrazu okupovali lavičky mamy s kočíkmi, aby nakŕmili svoje deti čerstvým vzduchom.

Zabočil na Batarejnú.

Prešiel okolo pamätníka tej Batérie, ktorá bránila Lobňu počas vojny. Na podstavci stál prastarý protilietadlový kanón, obkolesený žulovými stenami falošného zákopu. Na jeho vnútornej časti boli umiestnené tabuľky s menami padlých hrdinov. Z ulice tam viedol iba jeden úzky vstup, inak nebolo vnútro zákopu vidieť odnikiaľ. So Sergejom si sem chodievali po škole zapáliť a hneď vedľa nich sa bezdomovci opíjali vodkou s nerozlúštiteľnou etiketou. Iľja a Sergej čítali priezviská na tabuľkách, a kto našiel smiešnejšie, ten vyhral. Bezdomovci smutne rozprávali o živote vo svojom paralelnom vesmíre. Iľja si tie slová pamätal. Potom chodievali k Sergejovi hrať playstation, kým sa vrátili jeho rodičia. A potom sa ešte prechádzal sám po ulici, aby sa zbavil dymového zápachu. Keby mu mama prišla na to, že fajčí, bol by s ním koniec.

Od Batérie prešiel cez ulicu a už bol na začiatku Depovskej. Pichlo ho pri srdci.

Dvor tvorilo niekoľko nízkych bytoviek postavených z hnedej tehly s bielymi škárami. Pokrivený kolotoč bol pokrytý prachom. Obnažené brezy rástli do výšky šiesteho poschodia.

Už vykukol aj Iľjov dom, dokonca našiel aj svoje okno z prednej strany. A čo mama, už ho vidí? Určite ho vyzerala, zatiaľ čo zohrievala jedlo. Zamával jej.

Prešiel popri garážach.

Kontajnerové stojisko bolo pomaľované postavičkami z kreslených rozprávok: Levíča, Korytnačka, Vinni-Puch, Piatačok. Za tie roky vybledli, poodlupovali sa, ale stále sa usmievali. Nad garážami sa tiahol ostnatý drôt, za nimi bolo totiž železničné depo, na ktorého počesť pomenovali aj ulicu. Starena kŕmila zamrznuté holuby chlebom a touto bezplatnou službou si ich vychovávala. Neznáma dievčina vybehla v domácom plyšovom oblečení vyniesť smeti. Všimla si Iľju, stretli by sa pri kontajneroch. Pre každý prípad sa radšej obrátila a aj so svojimi vrecami odkráčala chladom k vzdialenejším košom. Iľja si zastrčil ruky hlbšie do vreciek.

Vchod.

Zdvihol prst k tlačidlám elektronického vrátnika. Zakrútila sa mu hlava. Tlačidlá sa za sedem rokov nezmenili. Ani dvere. No prst bol celkom iný. A čo vnútro vchodu? Určite je stále také isté. Tak ako aj byt. Aj mama.

Postupne stlačil nula, jeden, jeden. Ozvalo sa zvonenie. Kvílenie. Rozbúchalo sa mu srdce. Nemyslel si, že bude v takom strese. Veď prečo by mal byť?

Toľkokrát si ten deň predstavoval. Toľkokrát nad ním premýšľal. Keď trpel vo väzení, myslel na ten vchod a zvončeky. Na návrat. Boli veci, ktoré musel prehryznúť, aby sa mohol vrátiť. Aby sa znovu stal normálnym človekom.

Ale ako to dosiahnuť?

Musí si dokončiť školu. Mama mu v telefóne hovorievala: nesmieš im dovoliť, aby ťa zničili. Hoci ti ukradli toľko rokov, si stále mladý. Všetko zvládneme. Keď si sa na Moskovskú štátnu univerzitu mohol bez úplatku dostať raz, keď sme ťa vtedy zvládli pripraviť na prijímačky, dokážeš sa tam aj vrátiť. Ak to nevyjde na filologickej fakulte alebo kdekoľvek inde na MŠU, tak pôjdeš niekam inam.

Máš talent, si hlavička, len ju nesmieš nechať spustnúť a skostnatieť. Nedovoľ, aby sa tam z teba stal surovec. Máš na sebe ochrannú vrstvu, ktorá všetky tie ohavnosti odrazí preč. Nech by sa s tebou vo väzení dialo čokoľvek, nedovoľ, aby sa ti to dostalo pod kožu. Aj za cenu toho, že nebudeš sám sebou. Ber to ako rolu, ktorú musíš hrať. Tvoje skutočné ja sa ukryje a bude sedieť kdesi vo vnútornom vrecku. Len ťa, preboha, prosím, nehraj sa tam na hrdinu. Rob, čo ti povedia. Inak ťa dolámu, Iľjuško. Dolámu alebo ťa načisto zabijú. Systém nepremôžeš, ale môžeš byť neviditeľný a on si ťa nebude všímať. Musíš to len prečkať, pretrpieť. Potom sa vrátiš a všetko dáme do poriadku. Ak budú susedia pozerať krivo, presťahujeme sa do tvojej vytúženej Moskvy. Tam nikto nikoho nepozná, ľudia po jednom dni zabúdajú. Aj frajerku si ešte určite nájdeš, nechaj už Veru tak. Veď napokon, dalo sa jej rozumieť. Len sa mi vráť živý a zdravý. Pokojne sa daj aj na to tvoje kreslenie, no dobre, choď už! Dvadsaťsedem rokov, všetko sa len začína!

Telefón mlčal.

Skúsil to znovu. Nula. Jeden. Jeden. Možno išla do obchodu. Nemala smotanu alebo chlieb. Iľja sa zmätene obzeral, nemal totiž kľúče od bytu. Bez mamy sa dnu nedostane.

Chytil ľadovú kľučku a pomykal dverami.

Urobil niekoľko krokov vzad. Pohľadom našiel svoje okno na treťom poschodí. V otvorenom okienku zívala čierna priepasť – v kuchyni sa vetralo –, ale v ostatných oknách sa odrážala obloha pripomínajúca tekutý betón. Hustla. Nie je čas zažať v byte svetlo? Susedia už mali porozsvecované.

„Mama! Maaamaaa!“

Naozaj odišla? A ako dlho na ňu bude čakať? Alebo by ju mal hľadať po obchodoch? Nieto chleba, kašľať naň! Mohla naňho počkať, bol by do obchodu zabehol aj sám.

Dve hodiny cestoval, svrbela ho hlava, žalúdok mal v kŕčoch, a k tomu ho ešte aj poriadne pritlačilo po ceste zo stanice.

„Mama! Ma-ma!!! Si doma?!“

Zrkadlový odraz na oknách sa nezmenil. Odrazu sa hrozne preľakol.

Vytočil nula, dvanásť.

„Kto je to?“ ozvalo sa chrčanie z telefónu. Chvalabohu.

„Teta Ira! To som ja! Iľja! Goriunov! Áno! Mama mi neotvára! Vrátil som sa! Pustili ma! Všetko som si odsedel! Otvoríte mi?“

Suseda si ho najprv cez priezor na dverách pozorne prehliadla. Iľja sa schválne postavil pod svetlo, aby teta Ira rozpoznala jeho tvár ukrývajúcu sa pod nánosom času.

V zámke zaštrkotalo. Teta Ira vyšla pred dvere. Mala oblečené nohavice, nakrátko ostrihané vlasy, opuchnutú tvár a v ruke tenkú ženskú cigaretku. Typická účtovníčka z depa.

„Iľja. Iľjuško. Ako si sa len zmenil.“

„A čo mama, neviete, kde je? Nemohol som sa jej dozvoniť, a teraz len…“

Teta Ira škrtla zapaľovačom. Ešte raz. Rozhoreli sa jej líca. Pohľadom našla odpadovú rúru medzi poschodiami, vyhýbala sa Iľjovým očiam.

„Ona predvčerom… Mala problémy so srdcom. Fajčíš?“

„Fajčím. Tak zavolám… Odviezli ju do nemocnice, hej? Do ktorej? Telefón si so sebou nezobrala?“

Teta Ira mu podala tenkú bielu cigaretu so zlatým krúžkom.

„Záchranári povedali, že to bol infarkt. Veľkého rozsahu.“

S praskaním vtiahla do pľúc na plný dúšok. Pripálila od nej druhú.

„To…“ Iľja mykol hlavou. Fajčiť vzduch mu už nestačilo.

„Takže… je na jiske? Preto?“

„Už tu sa… usilovali. Ale išli dlho. Hoci mali ísť priamo sem.“

Stíchla. Nechcela to vysloviť nahlas, dúfala, že to Iľja pochopí aj sám.

„Veď sme… Ešte predvčerom sme spolu telefonovali… Keď ma pustili… Zavolal som jej… Hovorila… Asi na obed…“

„No, na obed. A okolo piatej som jej klopala… Išla som k mäsiarovi. Chcela som jej niečo priniesť. No a… dvere boli otvorené, sedela na zemi, oblečená. Okamžite som volala záchranku!“

„Je preč? Teta Ira!“ Iľja sa oprel o stenu.

„Pýtala som sa ich, že prečo išli tak pomaly! A oni len, že mali ďalšie volanie, tiež potrebovali záchranku, vraj nemôžu byť všade. Bola magnetická búrka, všetkým dôchodcom povypínalo kardiostimulátory. Tak im hovorím, čo do toho pletiete dôchodcov? Hanbite sa! Ona má len šesťdesiat! Dokonca ešte menej!“

„A kde je? Kam ju odviezli?“

„Veď sem do našej márnice. Do mestskej. Zájdeš tam? Treba ju odtiaľ vyzdvihnúť. Pochovať ju. Taký pohreb, to vôbec nie je jednoduchá vec, ešte to nepoznáš, ale ja som nedávno pochovala staršiu sestru. Ani si to nedokážeš predstaviť. Tomu daj, tamtomu daj, všetkým daj!“

„Pôjdem. Ale teraz nie. Ja… Potom.“

„Veď hej, však si len teraz prišiel. Prídeš ku mne? Nie si hladný?“

„A ako sa dostanem domov?“

„No ako. Dvere sú otvorené. Nikto nevedel, kde skrývala kľúče. Tak prídeš?“

„Nie.“

Iľja sa obrátil k dverám svojho bytu. Načúval. Teta Ira sa zatiaľ nezberala na odchod, zaujímalo ju, čo sa bude diať. Iľja sa nedokázal dotknúť kľučky.

„Ešte predvčerom som sa s ňou rozprával.“

„No, vieš, no, to sa stáva. V jednej chvíli si a v druhej nie si. Často sa sťažovala na srdce. No vždy si na jazyk položila pilulu, nechala ju rozpustiť a bol pokoj. Veď ktože je dnes zdravý?! Tiež mám problémy. Normálne mi nič nie je, no len čo sa zmení počasie, ide mi prasknúť hlava.“

„Potom prídem. Za tú záchranku… Úprimne ďakujem.“ Iľja štuchol do dverí. Vstúpil dnu. V chodbe zažal svetlo. Rozopol si bundu. Zavesil ju na vešiak. Zavrel dvere.

Nohy pichol do papúč. Čakali naňho. Chvíľu stál. Musel sa však pohnúť ďalej.

„Mama?“ zašepkal. „Mami?“

Urobil krok vpred a ocitol sa v jej spálni. Bielizeň na posteli bola pokrčená, matrac posunutý. Iľjovu fotografiu v rámčeku prevrhli a teraz ležal horeznačky. Usmieval sa, hrdý sám na seba, na tvári mal akné a radosť. Akurát bol po zápise na filologickú fakultu. Všetci mu hovorili, že ak nikomu nič nedá, nezoberú ho, ale s takým maturitným vysvedčením si nikto nedovolil Iľju odmietnuť. Mama ho na to pripravovala.

Z bielizníka vytŕčala zásuvka. Presne tá, kde držala kasu. Nazrel do nej, no žiadne peniaze nenašiel. Všetko zobrali.

Prešiel do svojej izby.

Bola prázdna. Nenašiel tam ani mamu, ani seba. Knihy na policiach mal poprehadzované, sci-fi a fantasy pomiešali s klasikou, akoby aj tu hľadali ukryté peniaze. Na stole našiel svoju starú kresbu, ceruzkou si čarbal ilustrácie ku Kafkovej Premene. Ceruzka zmizla. Sedel za stolom a kreslil si presne pred osudnou nocou. Predtým ako ho zatkli. Ten papier tam preležal sedem rokov a nič okrem kníh sa nezmenilo, zdalo sa, že si Iľja odskočil iba do obchodu.

Už sa musel pozrieť len do kuchyne. Ak ju nenájde tam, potom už nikde.

V kuchyni bolo zima. Prievan vydúval záves. Na dokrájanom kvetovanom gumenom obruse ležal starý chlieb, nôž a zošúverená točená saláma s bielymi mastnými okami, ktorej obal sa scvrkol a zvráskavel. Na chladnom sporáku stál obrovský smaltovaný hrniec.

Iľja zodvihol pokrievku. Šči. Plný hrniec šči.

Na záchode stál potme. Najskôr mu to nešlo. Potom vytryskol prúd a Iľjovi sa zdalo, že sa z neho leje krv. No nebola ružová, ako keď vám vypovedia službu obličky, ale tmavá ako krv zo žíl, hustá a pomaly tečúca. Úľava sa nedostavila. Pozrel sa do misy, nič tam nebolo. Ruky si umyl dvakrát. Potom sa opláchol ľadovou vodou.

Nabral si mamkino sýte šči také, ako bolo, nezohrieval ho. Nožom nakrájal na kocky suchú pätku chleba a zamiešal ju do polievky.

Zapol si televízor. Dávali Comedy Club.

„Aké je heslo? A vyskúšaj Šojgu!“

„Oho! Pasuje!“

„Ale samozrejme! Šojgu pasuje všade!“

Sála sa rozrehotala. Smiali sa nádherné mladé ženy. Smiali sa opálení a upravení muži. Iľja žmurkal. Ničomu nerozumel. Nerozumel ani jedinému vtipu.

Do úst si vložil lyžičku so studenou polievkou. Prehltol. Ešte jednu. Prehltol. Ešte. Ešte. Ešte. Za mamu.

Potreboval vodku. Presne tak, vodku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1