Ivan Kučera

Kozí ľudia

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Ivan Kučera

ISBN 978-80-971525-4-3

Román nie je pre vysokú mieru násilne, vulgárne a sexuálne zafarbených scén vhodný pre maloletých čitateľov a citlivé povahy.

„A čo keď zomriem?“ – „Tak budeš mŕtva.“ (Ernest Hemingway, Rajská záhrada)

Príhovor autora

Tento príbeh sa odohráva na pozadí skutočných udalostí a objaví sa v ňom hŕstka historických postáv, no jedná sa o fiktívne dielo, v ktorom som si informácie prispôsobil tak, ako sa mi hodilo. Detailnejšie to rozoberám v záverečných Dodatkoch. Tak či onak kraj, v ktorom sa príbeh odohráva, existuje. Javorina sa nachádza na západnom Slovensku, cca dvadsať kilometrov od Nového Mesta nad Váhom. Je to kraj posiaty dedinkami, oproti ktorým pôsobí neďaleká maličká Stará Turá ako veľkomesto. Príbeh románu sa odohráva v týchto končinách, avšak aj tie som si upravil. Verím, že nikoho moja hororová vízia neurazí.

Prológ

Dávno predtým, než sa volala Javorina, vsiakla do pôdy majestátnej hory zmes vesmírneho chaosu. Letela nezmerateľne dlhý čas vesmírnymi diaľavami, okolo hviezd. Až potom sa zrútila do lesov budúcej Javoriny. Bol to zrod zla. Esencia pudu opakujúca sa v cykloch. Ľudia ju neskôr volali Satan.

Vtedy to ešte bol prales. Jedinečný ekosystém neovplyvnený ľuďmi. Rástol, ako chcel. Slabé stromy padali a hnili. Žiadny človek tu totiž v tých časoch nežil.

Keď prišiel, začal prales plieniť.

Najstaršie stopy ľudí pochádzajú zo staršej doby kamennej, teda desaťtisíce rokov pred Kristom. Mali tu ideálne prostredie pre život. Vodu, miernu klímu a prevažne dubové lesy plné potravy.

Prales neexistoval, no existovala Javorina. To ona v skutočnosti vyhrala. Prostredníctvom životodarného pralesa sem nalákala svoje najhlavnejšie jedlo. Človeka. Potom si ho pritiahla k sebe a už nepustila. Urobila z neho otroka, ale tak nepozorovane, že si to nevšimol. Na plecia mu naložila váhu, pod ktorou sa ohol a taký kráčal celým životom. Potrebovala ho každodennou drinou ubíjať a ničiť, aby umieral mladý a rád. Zlo môže mať veľa podôb. Tá najnenápadnejšia je zároveň najhrôzostrašnejšia.

A tak sa Satan smial a smeje sa dodnes. Tisíce utrápených ľudí, ktorých Javorina zomlela, ho ale nepočuli. Zvykli si pokladať ho za prirodzenú súčasť tohto miesta. Ako vietor, ako zurkot horského potoka, ako spev vtáka v korune stromu, ako kostolné zvony v dedine. Smiech sa postupne menil na hysterický, všetkého schopný, nepredvídateľný rehot.

Kým vesmírny chaos dopadol na Javorinu, preletel nad Európou. Všade zasial semeno nepokoja, ktoré skôr či neskôr vyklíčilo. Kolektívne šialenstvo. V štrnástom storočí morová epidémia. V šestnástom hony na čarodejnice. Narodenie Európanov, ktorí vyrazili do sveta a pričinili sa o zmasakrovanie celých generácií pôvodných obyvateľov Austrálie, Ameriky či Nového Zélandu.

Na oblohe sa vtedy nahromadili také čierne mračná, že hoci bolo ráno, zotmelo sa. Vtáky stíchli a zvieratá zaliezli do nôr. Oblohu rozčesol záblesk a spadlo z nej zlo.

Takto sa zrodil prvý Kozí človek.

Prvé dejstvo. Nárcie. PRÍBEH O ZLE

„Neobzerajte sa, pani Lótová.“ (Elán, M. Karvaš/B. Filan, Neobzerajte sa, pani Lótová)

„Skôr či neskôr krv vždy vystrekne na stenu.“ (Stephen King, Pod kupolou)

KAPITOLA 1

DECEMBER 1899, LESY OKOLO JAVORINY

Neskôr mu hovorili Fangla a neboli si istí, či je človekom, zvieraťom alebo niečím úplne iným. Vtedy už nemal národnosť (ani nevedel, čo to je) a bol stále hladný. Ale v decembri 1899 bol ešte človekom, volal sa Miron Mihai, v skutočnosti to bol dvanásťročný rumunský Cigán a s rodičmi po Slovensku kočoval roky. Vďaka tomu poznal niektoré slovenské slová. Poslednýkrát jedol dnes ráno. Bolo to posledné poriadne jedlo v jeho živote. Keď s rodičmi na voze krátko po polnoci prechádzal lesmi Javoriny, napadlo ich stádo diviakov.

Väčšina nešla pod tristo kíl. Diviaky majú vynikajúci čuch na vyhľadávanie žrádla pod zemou. I preto sú používané v Taliansku alebo vo Francúzsku na hľadanie vzácnych a drahých podzemných húb - hľuzoviek. Rovnako vynikajúco dokážu vyčuchať potenciálne žrádlo na povrchu. Práve vyčuchali Mihaiovcov a ich konský záprah. Nerobili nič, na čo neboli zvyknuté. V tunajších končinách zvádzali krutý boj s človekom už v dobe kamennej.

Ak by Miron mal príležitosť chodiť do školy, možno by sa v nej naučil aj to, že diviak zožerie všetko. Okrem výborného čuchu má tiež vynikajúci sluch a v smradľavej tlame plno ostrých tesákov. Zvláštnosťou je, že niektoré druhy sa živia jedovatými hadmi. Mäkké ľudské telo pre ne potom musí byť lahôdkou. Vrcholom sú u samcov dvadsať a viac centimetrové kly. Majú robustné telo porastené tvrdými štetinami, na ktoré sa počas života nabaľuje zaschnuté bahno, živica a ihličie. Táto zmes ich chráni nielen pred zranením, ale aj pred chladom a miestami pripomína pancier. Napriek kratučkým nožičkám dokážu bežať až strašidelne rýchlo. Skôr, než sa spamätáte, sú za vami.

Samozrejme, za bežných okolností diviak pri strete s človekom utečie. Lenže toto neboli bežné okolnosti. Zima 1899 bola mimoriadne studená a pôda zmrznutá na kosť, vinou čoho sa stádo niekoľko týždňov poriadne nenažralo. Nečudo, že keď vyčuchalo ľudí s koňmi, vyrazilo po nich.

Hoci sa jedná o samotárske zvieratá, počas párenia medzi novembrom a januárom a v dobe odchovu mláďat sa organizujú do skupín čítajúcich aj dvadsať kusov. Cez deň spia, v noci lovia.

Kone sa splašili, keď začuli kvičanie a chrochtanie. Na zamrznutej pôde dostali šmyk a spolu s ľuďmi a vozom sa začali rútiť dole kopcom.

V ruinách roztrieskaného voza ako prvý vstal otec. Schmatol bič a pomohol vstať žene. Mala otvorenú zlomeninu ruky a z uší jej vytekala krv. Muž sa otočil k synovi, aby pomohol aj jemu, chlapec sa však z trosiek medzitým postavil sám a pozeral na spúšť, ktorá sa odohrala behom sekúnd. Otec mal strhaný výraz. Matkina tvár bola zaliata krvou. Pri styku so studeným vzduchom mrzla. Jeden kôň bol mŕtvy; nohy a dlhý krk v neprirodzených uhloch. Druhý žil, no stále bol zapriahnutý v rozbitom voze a tak nebol schopný postaviť sa. Skúšal to, ale s erdžaním opakovane zas a znova padal na brucho.

Nad nimi, na mieste, z ktorého sa sem zrútili, postávali nahrbené štetinaté siluety diviakov. Naskytol sa im hrôzostrašný pohľad na desiatky do temnej veternej čiernej noci rozsvietených žltých očí.

Zvery začali schádzať k nim. Niektoré sa šmýkali a dole skôr zleteli, než dôstojne zišli. Ale aká dôstojnosť? Hlad s ňou predsa nemá nič spoločné.

„Miron!“ vykríkol muž a ukázal na najbližší strom. Prestal pridŕžať zranenú manželku (ktorej sa hneď nato podlomili kolená a spadla na zem, kde zostala bez pohybu ležať), vyrútil sa oproti chlpatému stádu diviakov a s revom začal švihať bičom. Chcel chlapcovi získal čas. Občas sa mu podarilo niektoré zo zvierat zasiahnuť po hlave a preseknúť mu čelo, rypák alebo odseknúť ucho či nos. Zranené kusy boli napadnuté zdravými, ktoré ich zaživa trhali a s grganím žrali.

Kým sa chlapec vyštveral na strom, diviaky sa rozdelili. Niektoré zaútočili na živého koňa a zvyšné na odpadnutú matku. No najviac sa ich nahrnulo proti Mironovmu otcovi. Obkolesili ho a postupne zmenšovali kruh. Oháňal sa bičom, ale boli v presile. Keď sa niektorému zo zvierat podarilo priblížiť k mužovi, ktorý mu bol otočený chrbtom, zahryzlo sa mu do nohy a hneď nato pustilo a kúsok odstúpilo. Len čo sa k nemu muž otočil, od chrbta mu podobným spôsobom zaútočil iný diviak.

Ak by mal čas založiť oheň, asi by sa mu podarilo prežiť a zachrániť manželku a syna. No nemal. Začal cítiť únavu. Mal čoraz menej šancí dlhým bičom niečo zasiahnuť. Diviaky boli prefíkané, spôsob fungovania zbrane rýchlo odhalili a jej ničivým zásahom sa včas vyhli.

Tohoročná zima bola krutá. Teploty v noci išli k tridsiatim pod nulou. Diviaky boli vydráždené do šialenstva. Tento útok ich začal baviť. Aspoň chlap si tým bol istý. Videl v ich očiach skôr škodoradosť, než hlad. To ho oslabovalo. Nie zima, nie presila, nie bolesť. Výsmech. Ten bol najhorší. Ak by ho brali ako dôstojného súpera, bola by to lepšia smrť. No oni sa mu smiali! Padol na kolená. Zlyhal.

Diviaky mali kly a štetiny zamazané od krvi. Chlapca si v eufórii prameniacej z dobrého úlovku nevšímali. Splynul so stromom, ktorý mu poskytol záchranu. V tej chvíli stratil vlastný pach, hoci niečo také zdanlivo nebolo možné. Tieto mimikry mu už zostali.

Matku zvery roztrhali na mieste. Chlapec si všimol, že samcom pri tom stvrdli päťdesiatcentimetrové penisy. Nevedel na tú vzdialenosť rozoznať, či ešte žila alebo mala šťastie a bola dávno mŕtva. Keď mu diviaky uvoľnili výhľad, zbadal jej telo. Bolo klami rozpárané od hrudníka po brucho. Všade boli porozvláčané dymiace vnútornosti.

Otec také šťastie nemal. Do papúľ ho schmatlo desať čiernych svíň a odvlieklo preč. Už ho nikdy viac nevidel.

Ich naježená srsť bola najsilnejšou Mironovou spomienkou na detstvo. Naježená srsť a do noci blčiace oči. Teda, bola to spomienka v dobách, keď ešte vedel rozprávať. Vtedy so sebou viedol dlhé a vyčerpávajúce rozhovory, ktoré mu prvé týždne túlania sa lesmi umožnili udržať si duševné zdravie. No dlho mu to nezostalo. Opustil sa skôr, než našiel pomoc. A keď na ňu pri svojich neskorších potulkách lesmi narazil, už o ňu nestál. Chcel byť sám. Zabudol rozprávať. Nastali preňho mĺkve desaťročia, počas ktorých musel za každú cenu prežiť. Na nič ľudské nebol čas. Kvôli prežitiu ide všetko bokom. Stratil všetko ľudské. Nechal si len lásku. Lásku k malým dievčatkám a k samému sebe.

Dedinčania pod Javorinou ho v nasledujúcich desaťročiach - keď vyrástol, stal sa smrteľne nebezpečným a báli sa ho aj najväčší chlapi v dedine - začali prezývať Fangla. Nikto nevedel prečo. Všetci však vedeli, že unáša dievčatká a vracia ich v zúboženom stave. Rodičom zostali len detské telíčka bez duše.

Jar a leto trávil na Javorine, no koncom jesene prechádzal hranicu. Zlé obdobie prežil na Morave v tamojších jaskynných komplexoch. Nikdy ho nechytili. Pritom bol primitív. Skôr zviera, než človek. Niektorí sa domnievali, že práve to malo za následok, že ho žandári neboli schopní dostať.

Vráťme sa ale ešte na chvíľku do príšernej noci, keď Miron umrel a zrodil sa Fangla.

Diviaky jeho matke načali hlavu, začali ju chrúmať a mľaskavo olizovať obnažený špongiový mozog. Sýtili sa jej horúcou krvou a šťavnatým mäsom. Odtŕhali ho z kostí. Miron počul mľaskanie, trhanie, žutie. Čoskoro z matky zostala len kostra. Začal padať sneh a postupne ju prikryl.

Diviaky upriamili pozornosť na kone. Mŕtveho nechali tak a pustili sa do pol tony vážiaceho živého. Erdžal a pokúšal sa postaviť na nohy. No čoskoro mu preťali receptory bolesti, prepadol sa sám do seba a keď mu žrali ešte tlčúce srdce, už to nevnímal. Mirona na strome si sem-tam všimlo niektoré zo zvierat. Pozrelo naňho a pokračovalo v žraní.

Keď sa zasnežená noc začala preklápať do rána, rozpútala sa fujavica. Valila na skrehnuté dieťa mrznúce vločky. Zvery odišli. Počul čudný zvuk, ktorý vydával prachový sneh, keď ho vírili ich nohy.

Snehová búrka a skučanie meluzíny skončili. Les stíchol. Tesne predtým, ako začal zliezať zo stromu, poobzeral sa po okolí. Musel byť obozretný. Stále túžil žiť. Ťažko povedať prečo. No práve vďaka tomu si všimol, že v tme, ktorá sa postupne menila na šero, naňho celý čas striehol diviak. Stál bez pohybu tak dlho, až mal zasnežený chrbát a splýval s okolím.

Keď zviera uvidelo, že ho zbadal, nenávistne začalo chrčať. Miron bol tri metre nad zemou. Diviak sa rozbehol oproti stromu a keď sa k nemu dostal, začal doňho bezmocne, no o to nenávistnejšie, narážať. Mironovi sa zatmelo pred očami a stratil rovnováhu.

Jediná vec, ktorá ho ešte chvíľku držala na strome, bola koža na dlani. Primrzla mu k stromu. Potom sa odtrhla, zostala prilepená na kôre a on spadol na zmrznutú zem, rovno na chrbát. Zaplavila ho bolesť. V hlave počul tlmené hučanie, ktoré ho paralyzovalo. Nemohol sa ani pohnúť. Chvíľku. Potom sa ale hýbal až príliš – aspoň podľa mienky diviaka, ktorý si na ňom chcel pochutiť. Len čo sa k nemu priblížil, Miron ho zdrapil pod krk. Postrehol jeho prekvapený pohľad. Potom už len zatínal zuby do štetín. Diviak sa snažil vyvliecť zo zovretia, no nemal šancu. Chlapec začal piť jeho krv. Potom sa uspokojene zvalil vyčerpane na chrbát. Prudko dychčiace zviera skapínalo vedľa neho.

Chlapec načiahol od zimy zmodrané ruky k brieždiacej sa oblohe. „Pomóc, pomóc, pomóc,“ kvílil po slovensky. Postupne hlas pohltili okolité zasnežené hory.

Zhruba v tej chvíli prestal Miron existovať a zrodil sa Fangla.

KAPITOLA 2

O 39 ROKOV NESKÔR (ROK 1938)

Otec a syn Peter a Kubo Ďurišovci boli na postriežke. Horár a jeho jediné dieťa. Bol presvedčený, že šesťročný Kubo v budúcnosti preberie jeho remeslo a stane sa novým strážcom lesa. Mamu Janu nechali doma.

Vládla mesačná noc, dobrá viditeľnosť. V lese strávili celý deň. Včera pršalo, pôda bola rozmočená, zvieratá po sebe zanechávali veľa stôp. Otec chlapca učil, aké má jeleň, diviak, drozd. Keď sa začalo zvečerievať, vyšplhali sa na posed.

Peter Ďuriš sa potichu nahol k synovi, podávajúc mu pocukrované džemové buchty, ktoré im pribalila mama. Kubo si jednu vzal a odhryzol si z nej. Dával pozor, aby nežul nahlas a nevyplašil zvery pod nimi. Dušou jeho otca v tej chvíli prebehlo nadšenie. Už ako malý prejavoval cit k lesu a rešpekt voči jeho obyvateľom.

Napriek tomu sa medzi nimi vznášala nervozita. Ich vzťah bol v skutočnosti vždy odmeraný. Pramenil z toho, že horár nemal kedysi dobrý vzťah s vlastným otcom. Bál sa ho. Bol to alkoholik, ktorý všetkých okolo bil.

Nedalo sa povedať, že malý Kubo by svojho otca nenávidel. Nepil, ani nikoho nemlátil. No napriek tomu sa nedokázali jeden pred druhým otvoriť. Statný muž cítil, že chlapec pred ním má neprirodzený rešpekt. Najhoršie bolo, že čím viac s ním chcel byť kamarát, tým sa mu chlapec viac vyhýbal. Napadlo mu, že možno práve spoločné nočné postriežky dokážu zmeniť ich vzťah.

Do polnoci všetko prebiehalo v poriadku. Nemali v pláne nič zastreliť. No ak by spozorovali krívajúcu srnu, na nedeľný obed by mohli mať guláš. Ale horár nepredpokladal, že uvidí. V poslednom čase tu žiadne zranené neboli. Javorina bola krutejšia, ako obvykle. Slabé kusy okamžite zlikvidovala. Prežívali len najsilnejšie. Iste. Tak to vždy bolo. No kedysi zahliadol zranené zviera. Teraz nie.

Tunajšie lesy pozostávali z listnatých bukov, dubov a javorov. Z ihličnatých to boli smreky a borovice. Striedali sa s poľnohospodárskou ornou pôdou, lúkami a pasienkami. Vzhľad krajiny dotvárali ovocné sady s hruškami, slivkami, jabloňami a miestnymi špecialitami ako oskoruše, belice, durandie a trnky.

Psa so sebou nebrali, lebo nemali akého. Uhynul minulý týždeň na starobu.

Po polnoci horár vzadu na krku ucítil závan. Les zrazu spozornel a začal vysielať núdzové signály, aby sa všetko živé skrylo, kým nie je neskoro. Muž závan dobre poznal. Vedel, že ak sa v noci vyberú do lesa, toto riziko hrozí. No aj tak dúfal, že k tomu nepríde. Lesy sú tu obrovské a bola veľká šanca, že Kozí ľudia sa im vyhnú.

Ale nevyhli.

Les ich varoval, no na útek bolo neskoro. Iba by sa prezradili. Takto, ak bude vietor fúkať správnym smerom, ich možno Kozatci neucítia. V hustej korune stromu, vysoko nad zemou, boli takmer neviditeľní. Človek musel vedieť, že má hľadať poľovnícku postriežku, inak bez problémov prešiel pod ňou a nezistil to. Teraz zostávalo dúfať, že to nezistia ani oni.

Aj Kubo ich ucítil. Prebudil sa z driemania, do ktorého upadol krátko pred polnocou a vyvaľoval oči do okolitej tmy. Nad hlavami im svietili tisíce hviezd. Lístie v korune stromu jemne šuchotalo. Pozrel na otca, aby sa uistil, že sa niečo naozaj deje. Ten mal prst ľavej ruky priložený na perách a prst pravej na kohútiku pušky. Keď to bude nutné, bude strieľať, hoci medzi ním a Kozatcami panovalo nepísané pravidlo o vzájomnom neútočení. Pokiaľ by však ohrozili jeho syna, zakročí. Oni si svoje mláďatá tiež chránili.

Vedel však, že zrejme nebude musieť. Ak by aj Kozatci prechádzali priamo pod ich strom, nemuseli by ich začuchať. Mali skvelý čuch, ale neboli takí dokonalí, ako si mysleli niektorí obyvatelia neďalekej dediny Lubina. Nebolo treba robiť z nich démonov. Boli to obyčajné zvieratá, s výnimkou prastarého Grindzichšpána. S tým ale do kontaktu neprišiel už roky; možno ani nežil.

Na strane druhej, tunajší kraj bol prelezený legendami o ich agresivite. Dokonca i minulý mesiac roztrhali sedliaka Kováča, ktorý žil sám na neďalekých myjavských kopaniciach. Občas to robili, no väčšinou sa prejavovali len spasením úrody a kradnutím domácich zvierat. Nevzali ich kvôli chovu. To oni nerobili. Vzali ich preto, aby ich zožrali. Boli naprogramovaní na nivočenie a prežívanie. V podstate sa o seba nevedeli postarať inak, než násilím. Nikto nevedel, prečo zabili Kováča. Asi im, ako sa hovorí, v ten deň niečo preletelo cez nos. Nikomu nechýbal, ale jeho smrť vnášala do sŕdc miestnych nápor neistoty. Nikto sa nemohol cítiť v bezpečí.

Napriek tomu presviedčal sám seba, že ak by ich ucítili, aj tak by sa to zaobišlo bez problémov. O Kozích ľuďoch boli známe dve veci. Že sa boja vody (aj menšieho potoka, dokonca aj dažďa) a že nikdy nešplhajú na stromy, keďže ich spodné končatiny, zakončené kopytami, na to nie sú uspôsobené.

No mužova fantázia pracovala. Predstava svorky Kozatcov zakrádajúcich sa pod posedom nebola príjemná. V lese za desaťročia zažil všeličo. Keď mal šancu vyhnúť sa problémom, urobil to. Lesy boli nevyspytateľné. Hocikedy mohli z lovca urobiť korisť.

Pod nimi sa ozvali prvé zvuky - čudný mix mečania, vrčania, syčania a nezrozumiteľného mrmlania. Kozatci nevedeli rozprávať, no hovorilo sa, že Grindzichšpán ovláda dar telepatie. Klokotavé tlmené pazvuky sa ozývali pod poľovníckym stanovišťom... keď vtom zrazu stíchli. Akoby niečo zavetrili a spozorneli.

Ďurišovci sa nehýbali. Mali výhľad na lúku, priamo pod seba však nevideli. No ak by aj videli, nikto z nich by sa v tej chvíli neodvážil pozrieť tam. Predstava, že by sa ich oči stretli so žltými očami Kozieho človeka, by ich mátala celé noci. Ak by vôbec ešte nejaký spánok mali, s výnimkou toho večného.

Kozí ľudia síce na stromy nešplhali, no ak by chceli, skôr alebo neskôr by našli spôsob, ako ich z koruny dostať dole a zožrať. Tak to mali vo zvyku s mužmi a chlapcami. Ženy unášali, aby sa s nimi párili.

Niekoľko sekúnd ticha boli obludy dole pod nimi prikrčené. Nasávali do nozdier studený nočný vzduch a čakali na najmenší náznak podozrenia, aby mohli zaútočiť. Muž a chlapec ale našli vnútornú silu a neprezradili sa. Pozerali na seba, až sa takmer hypnotizovali. Tam, na dne očného kontaktu, našli medzistupeň medzi bdením a spánkom. V tejto zádumčivosti vydržali zopár sekúnd. Následne sa pod nimi ozvali klokotavé pazvuky, ktoré akoby hovorili „no nič, pokračujeme, planý poplach“.

Zvyšok noci prebehol v poriadku, no horár sa radšej rozhodol počkať na posede do rána. Zliezť dole a utekať do bezpečia horárne v noci? Šialenstvo! Okolo piatej ráno zahliadli na lúke pasúce sa stádo sŕn. Nevystrelili ani raz.

Muž pochopil, že ak nechce syna vystaviť nebezpečenstvu, bude mu musieť povedať všetko o Kozích ľuďoch. Bol správny čas. Chlapec zložil skúšku – stretol sa s nimi a prežil.

KAPITOLA 3

O ROK NESKÔR (MAREC 1939), LUBINA, SLOVENSKO-MORAVSKÉ POHRANIČIE

Strýco Ivan bol rodinným priateľom Ďurišovcov, predovšetkým Kubovho otca. A koniec koncov aj Kuba, ktorý už mal sedem rokov. Jeho náklonnosť si kupoval sladkými lepkavými poľskými cukríkmi. Jana ho nemala rada.

Keďže bol Kubo jedináčik, všetky sladkosti zostali jemu.

Strýco Ivan bol obrovský, vysoký, veselý chlap. Tentoraz doniesol okrem cukríkov aj psa. Mal skoro rok, vážil takmer päťdesiat kíl a na posedenie zožral kilo mäsa. Ale stále sa jednalo o mláďa.

„V siedmom storočí,“ hovoril Kubovi Strýco Ivan (ktorý mu v skutočnosti žiadnym strýkom nebol, ale v Lubiny a okolí mu nikto nepovedal inak), „ho používali mnísi na lov diviakov. Tomuto plemenu sa hovorí farbiar. Vieš prečo?“

Kubo pokrútil hlavou a nemohol spustiť zrak zo psa.

„Lebo ide po farbe. Farbe krvi.“

„Dosť,“ zahriakla ho Kubova mama.

Strýco Ivan sa smial. Pripadalo mu to vtipné. „Volá sa Dunčo.“

Dunčo mal obrovské uši. Chlapcovi sa zdalo, že ak by ho vyhodil do vzduchu, lietalo by.

KAPITOLA 4

Kubo sa strhol zo sna. Vrátil sa v ňom v čase do minulého roka, keď bol s otcom na nočnej postriežke a prvý raz spoznal miestnu legendu. Za stenami horárne fúkal silný vietor. Veterná noc plašila hydinu v kuríne. V maštali nepokojne bučali kravy a nervózne mečali ovce a v búde skučal Dunčo. Hoci patril k silným a veľkým plemenám, ktoré boli stvorené na pobyt v prírode, niektorých nocí sa bál. Vonku akoby prechádzalo neznáme zlo.

Bol studený marec, no možno už nie nadlho. Kubo tajne miloval svoju rovesníčku Hanu Gregušovú a jej dedko vraj už cítil blížiacu sa jar. Lubinčania sa nesmiali, pretože sa nezvykol mýliť. Dievča bývalo dole v dedine len s ním a s otcom. Mamu ani súrodencov už nemalo.

Vždy, keď bolo Kubovi zle, nemyslel na svojho otca, ktorého sa podvedome bál, ale na Haninho deda. Upokojoval ho. No teraz v ňom predstava jeho zvráskavenej tváre vyvolala strach. Neukrýval sa práve pod posteľou?

Počul, že rodičia to zasa robia. Celé roky sa pokúšali o ďalšie dieťa. Pomaly ale isto sa blížili k štyridsiatke. O ďalšie dieťa sa pokúšali ešte keď boli mladí, no podaril sa len Kubo. Ženu mrzelo, že má len jedno dieťa, že jej Kubo nemá sestry. Zastávala názor, že len tomu chlapovi je dobre, ktorý má doma veľa žien. Ona mala šesť sestier (no pod Javorinou zostala len jedna, ostatné sa odsťahovali) a ich otec bol skvelý.

Kubo sa započúval do zvukov noci. Do horárne sa zaprel polnočný severák a drevená podlaha spustila hudbu strašidelného vŕzgania. Steny prosili, nech prestane. Vtedy skutočne na okamih vietor prestal duť... aby sa o chvíľku zaprel do dreva ešte mocnejšie.

Koniec ukážky

MEDAILÓNIK

Ivan Kučera (*1981, Myjava)

Autor predovšetkým hororových a mysterióznych poviedok Bol som mladistvým kanibalom (Filmag Extra), Ovoniavač (Howard) Kamionista (Kobka), Starý zvyk (Filmag Extra), Letný príbeh (Novomestský spravodajca), Zdroj obživy (Vlčí bouda) a Bagrovisko (Howard). V roku 2011 vyhral Cenu Béla (v rámci Ceny Fantázie) za najlepšiu hororovú poviedku; jednalo sa o „Prasa“, ktoré bolo následne publikované v zbierke poviedok z daného ročníka. Na jeho filmové a seriálové články ste mohli naraziť v časopisoch Fantázia a GoldMAN, či na stránkach www.kinema.sk, www.studna.net alebo na jeho webe www.recenzie.org, ktorý funguje od jari 2009. Kozí ľudia sú jeho románový debut.

ISBN 978-80-971525-4-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Prvé dejstvo. Nárcie. PRÍBEH O ZLE

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

Druhé dejstvo. Chlap v kožuchu. PRÍBEH O MÝTE

MEDAILÓNIK

Tiráž