Syn pekel – V moci démonů

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Michaela Burdová

Syn pekel – V moci démonů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Bobince a Edíkovi

Navždy zůstanete v mém srdci.

Je to krev

Tvé tělo, tvá duše

Spojuje v jedno

Krev teče, krev volá

Srdce tepe hluše

Křik a bolest

Tvoje volba

Nenávist v tobě stoupá

Je to krev

Tělo hojí, duši ničí

Bratři v krvi povstanou

Krev teče, krev volá

Po pomstě baží

Po zradě touží

Pokušení v tobě stoupá

Je to krev

Výslovnost řeči Královských elfů

Elfové neznají běžné o, používají pouze ö s přehláskou, které se vyslovuje a zní jako obyčejné o. Totéž platí pro velké I, které se píše pouze s přehláskou, ale vyslovuje se jako obyčejné I.

Jiná přehlasovaná písmena:

ä = čteme jako ja

ë = čteme jako é

ü = čteme jako ú

ÿ = čteme jako aj

Příklady elfských jmen:

Ärin = Jarin

Ïssar = Isar

Farüs = Farús

Ëran = Éran

Elfská jména v knize:

Elniäd = Elnijad

Ïmerilla = Imerilla

Liadel = Liadel

Nÿlö = Najlo

Athia = Atia

Síän = Síjan

Severní elfové přehlásky nepoužívají, zato mají oblibu v dlouhých samohláskách (é, í, á…), např. Élia.

Jazyk trpaslíků

Trpaslíci neznají jednoduché v, používají pouze dvojité w. Mají tvrdý jazyk s důrazem na tvrdá písmena a hlásky nebo spojení: dr, tr, wr, kr, br… Hodně používají zdvojené rr nebo dlouhé samohlásky: á, é, í, ó, ú, ý. Jména a názvy se většinou čtou tak, jak se píší.

Příklady jmen:

Drawin, Krron, Gerda, Brýn, Drán, Marwalok

Jména v knize:

Etwik, Mórn, Hrot, Ubrum

I. část

Stíny nenávisti

Kapitola 1.

Matky a macechy

Pod zem ulehne

do studeného hrobu

tajemství odnese

nespatříš ji znovu

Na to, že tady Neran s otcem pohřbívají mrtvolu, vypadal les dnes v noci mírumilovně. Hlína byla mokrá a těžká, protože celý den pršelo. Neran si nedokázal představit, jak ji házejí matce na obličej, jak se pod ní matka ztrácí, až zmizí dočista. Otec se najednou narovnal. Byl celý zpocený a zadýchaný, ale pořád neřekl ani slovo. Nejspíš usoudil, že je hrob dostatečně hluboký.

Neran se podíval na matku a chtělo se mu k ní vyběhnout, obejmout ji a nedovolit otci, aby mu ji vzal!

Neudělal to. Dál stál bez hnutí, nehty si zarýval do dlaní. Když otec zvedl matku do náručí, vypadala, že spí. Neran si tolik přál, aby to byla pravda! Skoro tomu věřil, ještě nedokázal přijmout skutečnost. Celý tenhle den se mu odrážel v mozku jako halucinace.

Není to skutečné, opakoval si. Nemůže být.

Ale když otec matku ukládal do hrobu, realita na Nerana přímo zařvala. Začal se třást a kousat si spodní ret do krve. Její chuť na jazyku mu dodávala jakýsi klid, ale přesto ho přemáhaly vzlyky.

Otec se na něho nenávistně podíval. Nemusel mluvit, Neranovi stačily jeho oči. Ačkoli ho dlouhé ticho mučilo, bral ho jako svůj trest. Teď k němu ale otec přiskočil, chytil ho za krkem a dovlekl ho k hrobu. Přinutil Nerana podívat se na spící matku.

„Vidíš ji?“ sykl mu do ucha. „Do smrti na tenhle pohled nezapomeneš.“

Neranovi unikl vzlyk. Otec mu vrazil pohlavek.

„Teď ji zakopej!“

Neran se k němu prosebně obrátil, vytřeštěné oči zalité slzami. Němě ho prosil, žadonil, ať po něm žádá cokoli, jen tohle ne! Ale otec mu strčil lopatu do ruky.

„Dělej!“

Neran si znovu skousl ret a sál z něho vlastní krev. Ruce se mu třásly, když nabíral lopatou zem. Naklonil se nad hrobem a zadíval se matce do obličeje. Přece na ni tu hnusnou, mokrou hlínu nemůže hodit!

„Krucinál, dej to sem!“ Otec mu vytrhl lopatu a začal matčino tělo pohřbívat sám. Dělal to rychle, aniž by se na ni podíval. Sbohem jí dal, když ji naposledy nesl v náručí.

Trvalo to celou věčnost. Když otec konečně hodil poslední lopatu a hrob udusal, Neran už byl duchem jinde. Vytlačil tuhle chvíli ze své mysli a uzamkl své srdce. Když ho pak otec táhl domů a zakazoval mu s kýmkoli o tom mluvit, už ho neposlouchal. Protože Neran odmítal uvěřit, že je matka pryč.

Onu noc viděl před sebou jasně, jako by se to stalo včera. Dnes byl o něco starší, ale dát matce sbohem pořád nedokázal. Stál na kraji lesa a civěl mezi stromy, neschopný dalšího pohybu. Jeden z mnoha pokusů navštívit matčin hrob, který končil stejně jako ty předtím. Jako by ho les tlačil zpátky.

Stmívalo se. Neran se otočil a vydal se zpět do vesnice.

Věděl, že otec bude zuřit, protože se Neran zdržel dlouho venku. Neměl rád, když se Neran toulal kdoví kde, a možná právě proto tak často utíkal. Sice věděl, že za to vždycky dostane výprask, ale z nějakého důvodu mu to za to stálo. Dělalo mu dobře, když viděl otce rozzlobeného.

Nehledě na to, že nesnášel, když musel být zavřený v té chatrči. Všude tam byly vzpomínky na matku. Neran toužil po volnosti, po svobodě.

Eiven byla malinká a chudá vesnička. Každý si tady hleděl svého, a přece se lidé dokázali spojit, když šlo o ochranu jejich rodin. Neran své dětství prožil v časech, kdy byly vlkodlačí smečky vybity do posledního vlka, kdy se Weer worfové museli skrývat, protože byli loveni jako divá zvěř. Byly to časy, kdy lidé nenáviděli nejen Weer worfy, ale i kohokoli, kdo byl jiný než oni nebo jen trochu zvláštní.

V noci se muži střídali na stráži, vyráběli stříbrné nože, vidle a sekyry, ženy volaly babky kořenářky, aby společně zaříkávaly své domy proti pekelným silám, a chránily se náramky, čaji a talismany z mandragory.

Neran zažil jen jednou, kdy jejich vesnici navštívili lovci. Takový lovec dokázal vyburcovat celou vesnici. A horda vyděšených lidí poháněná šílenstvím a touhou vymýtit zlo už představovala nebezpečí.

Lovci, kteří tehdy přišli do Eiven, byli z Erinolu. Většina lovců odtamtud pocházela, vždyť tam celá ta posedlost vyhubením vlkodlaků začala. Neran je oknem viděl přicházet. Matka byla tenkrát ještě naživu. Otec jim zakázal vycházet ven, jenže lovci obcházeli chalupy, s každým si chtěli osobně promluvit. Říkalo se, že dokážou poznat Syna pekel už na první pohled! Také se říkalo, že umí porazit strom holýma rukama a chytit hrom z nebe do dlaně, a podobné povídačky.

Jenže Neran byl malý a takovým povídačkám věřil. Matka ho jimi strašila a opravdu se jí povedlo, aby měl z lovců pořádně nahnáno. Dnes mu bylo čtrnáct let a věděl, že se matka jen snažila, aby se držel od všeho nebezpečí dál. Doufala, že ho nejlíp ochrání, když ho naučí se těch hrozných lidí bát.

Otci se to nelíbilo. Ten nechtěl mít ze syna padavku. Přesto ten den vypadal skoro stejně vyděšený jako matka, když se lovci blížili k jejich chalupě. Byli tři, ale za sebou měli ještě celý zástup dalších mužů, které zřejmě nasbírali cestou po vesnicích. Nadšence v boji proti zlu.

Otec přikázal matce a Neranovi, aby se schovali za tajné dveře. Byla tam vedle spíže komora, jejíž dveře byly zakryté skříní. Matka plakala, měla velký strach a chtěla, aby se otec schoval s nimi. Neran si povzdechl. Tohle byla poslední vzpomínka na otcovu laskavost.

V komoře byla tma a zatuchlo. Matka ho pevně svírala a kousala si ret, aby zadržela vzlyky. Neran si pamatoval, jak jí bilo srdce. Dobře slyšel, jak lovci zabušili na vchodové dveře a jak otec otevřel.

Lovec prý pozná vlkodlaka na první pohled.

Neran se třásl strachy, čekal, že každou vteřinou jeden z lovců vykřikne a otce odhalí. Ale ti chlapíci s ním prohodili jen pár slov. Ptali se, kde má ženu a syna. Otec odpověděl, že šli navštívit manželčinu matku do sousední vesnice. Lovci se vnutili dovnitř a otec je nechal. Neran si byl jistý, že se každým okamžikem všechno provalí!

Jenže jediné, co slyšel, byly jejich kroky po podlaze. Prošli celý dům a zase odešli.

Ten den Neran přestal věřit povídačkám.

Také si začal čím dál víc uvědomovat rozdíly mezi sebou a obyčejnými lidmi. Každým dnem chápal víc a víc, že i lovci jsou jen lidé. A nemají žádné výjimečné schopnosti. Kdežto Neran je měl.

I když se zatím neprojevily.

Do hlavy ho trefilo jablko. Otočil se. Byl už na kraji vesnice. Kolem něho se shlukla skupinka podobně starých kluků. Jeden z nich, pihatý zrzek, ho znovu trefil. „Haha,“ chechtal se. „Teď budeš ještě víc praštěnej!“

Ostatní kluci se rozesmáli.

„Koukněte, jak čumí!“

„Co je? Ulítly ti včely?“

„Páni,“ poškleboval se mu zrzek, „to je ale zlej výraz, bojím bojím!“ Znovu po něm mrštil jablkem, ale Neran ho chytil do dlaně.

Kluci zmlkli.

Neran se napřáhl a zasáhl jablkem zrzka přímo do čela. Rána ho srazila na zem. Ostatní zírali jako opaření. Zrzek zaječel: „Zmlaťte ho, vy pitomci!“

Kluci se na Nerana sesypali. Bili ho pěstmi, kopali a jeden ho mlátil klackem do zad. Až když se u sousední chalupy rozštěkal pes, darebáci konečně vzali nohy na ramena.

Neran zůstal ležet v klubíčku na zemi. Každičký sval v těle ho bolel. Proklínal se za svou slabost. Kdy bude konečně tak silný, že nebude cítit nic? Otec mu kdysi vypravoval o skutečných vůdcích vlkodlačích smeček, kteří byli tak silní, že si mohli propíchat břicho klidně pěti meči a ještě si u toho zaskákat.

Narovnal se a vztekle si setřel z tváře uniklou slzu. Když kulhal k domovu, bolelo ho v zádech a všude cítil modřiny, ale nepovolil si žádnou lítost. Ti kluci byli zbabělci! Pět na jednoho! Pche, Neran je jednou vyřídí sám, a všechny naráz! Věděl, proč ho nemají rádi: protože cítili, že je jiný, že je výjimečný! A to mu záviděli.

Jen co za sebou zavřel branku, vyřítil se ze dveří otec. Neran si uvědomil, že už je tma, až když za okny uviděl svítit lampu. Otec samozřejmě zuřil, popadl ho za límec a vrazil mu pár facek, až Neran ucítil na jazyku krev.

„Co jsem ti říkal?“

„Že se nemám nikdy potulovat, a hlavně ne za tmy. Přitahuje to pozornost.“

„O dnešku, pitomče!“ vrazil mu další facku.

„Už mě nech!“ vykřikl Neran vztekle. Otec ho chytil pod krkem.

„Nevyskakuj si. Tak co jsem ti říkal?!“

Neran honem tápal v paměti. „Že máš dneska pro mě překvapení. Že mám být na oběd doma.“

„A kolik je hodin! Je teď snad čas oběda?!“

„Ne, ale já…!“

„Neodmlouvej!“

„Zapomněl jsem –“

„Vždycky jsi byl vzpurnej spratek. Pokaždý si musíš dělat věci po svým, co?“

Popostrčil ho ke světnici. „Tak dělej, běž dovnitř a koukej se chovat slušně! Ať se za tebe nemusím stydět.“

Neran vstoupil do dveří. A zůstal stát.

Na lavici seděla mladá žena a vedle ní blonďatý chlapec. Žena se na Nerana vlídně usmála.

„Co se říká!“ napomenul ho otec, jen co za ním zavřel dveře. Neran dál mlčel. Otec zakoulel očima.

„Je krapet zakřiknutej, ale blbej není.“

„To by mě ani nenapadlo,“ odpověděla ta žena. Byla hezká, štíhlá a malá, takže působila křehce, rovné vlasy jí rámovaly srdcovitý obličej. V očích měla laskavost, jakou Neran neviděl už léta. Ten kluk se tvářil otráveně. Očima bloumal po chalupě, ruce měl zkřížené.

Žena vstala a přistoupila k Neranovi. „Já jsem Seya. Tvůj tatínek mi o tobě vyprávěl. Moc ráda tě poznávám.“

Neran se mračil. Podíval se po otci. Co to má jako být?

Otec do něho strčil. Chtěl, aby ze sebe Neran vydal nějaké slušné slovo. Jenže Neran se nezmohl na víc než na: „Co tady dělají?“

Otec hněvivě sevřel rty. „To je to překvapení. Seya je tvoje nová matka. A Gerrat je od teď tvůj bratr.“

Do Nerana vjel vztek. Co to otec plácá? Jaká nová matka? On přeci má matku! Je zakopaná tam v lese na kopci! Nepotřebuje novou! A bratra taky nepotřebuje! Nikdy nechtěl bratra, vždycky byl sám a je na to zvyklý!

„Ne!“ vykřikl.

Otec mu vrazil pohlavek. „Omluv se!“

„Já nechci novou matku ani bratra!“

Otec ho chytil za loket: „Nerane!“

„To je v pořádku,“ řekla honem Seya. „Je pochopitelné, že bude zmatený.“

Otcův stisk trochu povolil a Neran znovu vykřikl: „Já nejsem zmatenej! O nikoho nestojím!“

Otec ho zase popadl, ale Seya ho zastavila. „Počkej, podívej,“ ukázala na Neranův krk a tvář, kterou skrýval pod vlasy. „Co se ti stalo?“

Neran se otci vytrhl a ustoupil stranou. „Nic.“ Podíval se na toho kluka. Ten na Nerana zíral, ale po celou dobu neřekl ani slovo.

„Seya a její syn s námi budou ode dneška bydlet. Budeš Seyu poslouchat,“ přikázal mu otec. Neran se podíval na něj, na Seyu, pak na toho kluka a vykřikl: „Ani za nic!“

S tím utekl do svého pokoje. Co matka odešla, udělal si z tajné komory své útočiště. Zabalil se do deky a přes zavřené dveře slyšel, jak otec nadává.

„Spratek jeden zatracenej, zítra mu ten zadek pořádně zmaluju!“

„Ale ne, jen ho nech, musí se s tím sám srovnat. Vždyť přišel o matku.“

„Už je to pár let, a on ze sebe pořád dělá chudinku!“

„Nech to na mně, poradím si s ním. A teď nám udělám polévku.“

Table of Contents

Výslovnost řeči Královských elfů

Jazyk trpaslíků

I. část Stíny nenávisti

Kapitola 1. Matky a macechy