Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Ivana Šnýdrová, CSc.

Manažerka a stres

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 2449. publikaci

Odpovědná redaktorka PhDr. Anna Novotná

Vydání 1., 2006

© Grada Publishing, a.s., 2006

Cover Photo © profi media.cz/CORBIS

ISBN 80-247-1272-5 (tištěná verze)

ISBN 978-80-247-6040-7 (elektronická verze ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-7264-6 (elektronická verze ve formátu EPUB)

ISBN 978-80-247-7597-5 (elektronická verze ve formátu MOBI)

ÚVOD

Postavení ženy ve společnosti, respektive rovnoprávnost pohlaví, je v současné době velmi diskutovaným tématem. Otázky týkající se diskriminace a nerovného postavení žen v práci a v rodině se řeší dokonce na celosvětové úrovni. Avšak zatímco v rozvojových zemích se aktuálně jedná hlavně o dodržování základních lidských práv, vyspělé demokratické společnosti se zabývají zejména postavením ženy ve veřejné sféře. Stále více si totiž celá společnost začíná uvědomovat, že vyloučení žen z některých oblastí života je v současnosti neudržitelné a pro společnost značně nevýhodné.

Uvědomme si, že život ve společnosti se odehrává ve dvou rovinách – pracovní a rodinné. Zatímco u mužů nevzniká v tomto ohledu žádný problém, u ženy, a zejména u ženy ve vedoucím postavení, může vzniknout citový rozpor mezi její rolí manažerky a rolemi, které zastává v domácnosti (manželka, matka).

Tento rozpor mezi prací a rodinou ještě více zvýrazňuje struktura společnosti, která je postavena na mužském modelu přístupu k práci. Biologické danosti však nečiní ženu méněcennou oproti muži, naopak jí dokonce umožňují, aby se v určitých směrech lépe vyvíjela a také lépe uplatnila. S určitými biologickými odlišnostmi musíme počítat s vědomím, že rovnoprávnost neznamená stejnost.

Budování kariéry a plánování rodiny představuje pro mnoho žen zásadní okamžiky jejich života. Bohužel dosud často dochází k tomu, že žena je nucena zvolit jen jednu z těchto dvou možností seberealizace. Z tohoto důvodu je stále velmi málo žen ve vedoucích pozicích, neboť taková práce vyžaduje mnoho úsilí, energie a časové dotace.

Ženy jsou stejně dobré manažerky jako muži, i když většinou vedou lidi a řídí práci odlišným způsobem. Zdůrazňuji většinou, neboť část z nich se v pracovní sféře přizpůsobila mužskému modelu a převzala mužský způsob chování a jednání. Předpokládá se, že ženy mají dokonce lepší předpoklady k manažerským činnostem, než muži. Žena-manažerka je však neúnosně zatěžována. Často není schopna sladit pracovní a rodinné povinnosti. Její duševní rovnováhu nepříznivě ovlivňuje mnoho rušivých momentů v pracovním a rodinném prostředí. Rodinné starosti, nedorozumění a konflikty snižují pozornost a výkon v práci, odrážejí se v jejich společenských vztazích, a naopak, různé konfliktní pracovní a společenské situace narušují její rodinný život.

Ženy-manažerky jsou oproti jiným skupinám ohroženy ze všech stran působícím stresem, a proto je třeba jim věnovat zvýšenou pozornost a pomoci jim řešit náročné životní situace. Zejména je důležité neustále zdůrazňovat prevenci, tedy jak předcházet dopadům stresu na jejich zdraví ve formě nejrůznějších civilizačních chorob. Více a více společenských subjektů se snaží regulovat genderové vztahy a vyrovnávat zcela zřejmé nerovnosti, ať už se jedná o přístup k některým pozicím či k zaměstnání nebo platovému ohodnocení. Ženy samy nemají příliš velkou šanci dosáhnout výrazné změny v chápání lidských vztahů a mnoha mužům stávající situace vyhovuje a nemají proto žádný důvod něco měnit. Do hry proto vstupuje stát, který musí velmi pečlivě zvážit všechna rozhodnutí týkající se této oblasti. Necitlivá opatření nebo překotná řešení mohou způsobit více škody než užitku. Společnost sice prochází v současné době velikými proměnami a dalo by se očekávat, že řešení mnoha zmíněných problémů přinese sám čas. Nemůžeme se však na to spolehnout, protože ze zkušeností mnoha společností, které jsou v tomto ohledu již dále, je patrné, že to chce aktivní přístup.

ZVLÁŠTNOSTI MUŽSKÉHO A ŽENSKÉHO CHOVÁNÍ

Sociální rozdíly mezi muži a ženami jsou předmětem genderových studií. Termín gender pochází z angličtiny, ale ujal se v mnoha jazycích vzhledem k nejednoznačnosti jeho překladu. Gender se do češtiny překládá jako rod, což nepostihuje plně podstatu tohoto pojmu, stejně jako další možný překlad „pohlaví“, které vyjadřuje pouze biologické rozdíly mezi mužem a ženou a je většinou neměnnou univerzální kategorií, která podstatě genderu zdaleka nevyhovuje. Zatímco tedy pohlaví je charakteristika biologická, gender je charakteristikou sociální. Možnou variantu by tedy představoval „sociální rod“, ale také tento termín není dostatečně výstižný. V psychologickém slovníku je gender charakterizován jako „soubor sociokulturně vytvořených sociálních rolí spojených s příslušností k biologickému pohlaví“.

Pojem gender poukazuje tedy na existenci sociálních konstruktů, které se vážou k pohlaví jedince. S mužským a ženským pohlavím jsou spojovány určité vlastnosti a formy chování, které nejsou vrozené, ale formované během procesu socializace, a společnost jejich vykazování očekává. Důkazem toho jsou odlišná očekávání určitých vzorců chování mužů a žen v různých historických obdobích a v různých kulturách.

Socializace je proces postupného vrůstání lidského jedince do společnosti prostřednictvím předávaných a vstřebávaných hodnot a norem, včetně těch, které se týkají genderu. Je třeba zdůraznit, že socializace je celoživotní proces. Významné teorie genderové socializace, které se snaží objasnit, jakým způsobem děti své genderové identity získávají, jsou nastíněny v tabulce 1. Pohled na muže a ženy z hlediska genderu zdůrazňuje sociální podmíněnost názorů, hodnocení, postojů, přesvědčení a vnímání. Jedinec získává zkušenosti, formuje se v rámci určité kultury a díky tomu chápe odlišnosti ve vlastnostech, chování, vnímání a postojích obou pohlaví jako přirozené, dané a jedině možné.

Genderové role ve společnosti

Kultura a jí vytvořené a reprezentované sociální struktury a vzorce chování, přisuzuje svým členům určité role, podle kterých je předem posuzováno jejich postavení ve společnosti, na trhu práce, v zaměstnání a které determinují jejich možnosti na základě charakteristiky pohlaví. Jedná se o genderové role, postihující soubor neformálních pravidel vytvořených společností, které připisují určitý typ chování jednomu nebo druhému pohlaví. Tyto role nejsou stejné ve všech společnostech světa, dokonce nejsou stejné ani v jednotlivých vrstvách jedné společnosti, a během vývoje společnosti dochází k jejich proměnám.

Vybočení z těchto pravidel bývá chápáno problematicky a jako odklon od normy.

Tab. 1 Teorie genderové socializace

Teorie

Přední osobnosti

Hlavní principy

Psychoanalytické teorie

(např. teorie identifikace )

Sigmund Freud,

Karen Horneyová,

Erik Erikson,

Melanie Kleinová,

Clara Thompsonová,

Jacques Lacan,

Juliet Mitchellová,

Nancy Chodorowová

Děti ve svém osobním vývoji procházejí řadou stadií. Zhruba do věku čtyř let prožívají dívky a chlapci tento vývoj podobně. Počínaje tímto věkem však začínají svým chováním nevědomě napodobovat chování rodiče shodného pohlaví a učí se tak chovat přijímaným genderově specifickým způsobem. Chlapci jsou k identifikaci s otcem motivováni kastrační úzkostí, dívky závistí penisu.

K obměnám téhož základního tématu patří koncepce závisti dělohy a přesun důrazu od vztahu otec-syn, respektive otec-dcera (tedy vztahu, jehož centrálním motivem je penis), ke vztahu matka-dítě. Podle druhé z obou modifikací je ústředním problémem procesu získávání genderu fakt, že chlapci jsou nuceni se duševně separovat od svých matek, zatímco dívky podobnou separaci neprožívají.

Teorie sociálního učení

Albert Bandura

Děti získávají gender dvojím způsobem: posilováním (tedy odměnami za genderově přiměřené chování a tresty za chování genderově nepřiměřené) a modelováním.

Kognitivně vývojové teorie

(např. teorie genderových schémat, „teorie optických skel kultury“)

Jean Piaget,

Lawrence Kohlberg,

Sandra Bemová

Děti vstřebávají gender a genderové stereotypy v rámci svého mentálního úsilí nalézat řád v sociálním světě, který je obklopuje. Pro vyhodnocování smyslových informací si děti vytvářejí kategorie či schémata, která jim umožňují pořádat svá pozorování a zkušenosti na základě vnímaných stabilních vzorců či pravidelností. Pohlaví je jedním z nejraněji vytvářených schémat, jelikož představuje poměrně stabilní a snadno rozpoznatelnou kategorii s jasně patrnými fyzickými příznaky Podle „teorie optických skel kultury“, která zahrnuje i některé rysy teorie sociálního učení, jsou děti socializovány tak, aby přijaly genderové optiky (tedy předpoklady týkající se maskulinity a feminity) vládnoucí v jejich společnosti. Tato enkulturace se odehrává jak prostřednictvím institucionalizovaných sociálních praktik, tak i skrytými signály či „metasdělením“ o hodnotách a relevantních rozdílech, které usměrňují život dětí již od narození.

Genderové role jsou rolemi sociálními, které si osvojujeme v průběhu celoživotního socializačního procesu. Pokud se jedinec odchyluje od genderové role, což znamená, že jeho chování neodpovídá očekávání přiřazenému jeho pohlaví, okolí vůči němu může uplatňovat nejrůznější sankce – od posměchu až k sociální izolaci. Tato skutečnost motivuje jedince k tomu, aby daná očekávání naplňoval. Je zajímavé, že u chlapců vyvolává chování, které je připisováno opačnému genderu, výraznější projevy nesouhlasu.

Praxe / Muž na mateřské dovolené?

V minulých letech bylo nemyslitelné, aby muž nastoupil na mateřskou dovolenou a žena zůstala v zaměstnání. V současné době je tato situace nahlížena trochu jinak, upravuje ji dokonce i zákon změnou pojmenování mateřské dovolené na rodičovskou, ale přesto se však angažování muže v této situaci nepovažuje všeobecně za něco normálního a běžného.

Genderová socializace však může probíhat i prostřednictvím jemnějších skrytých signálů, jako jsou například způsoby jednání dospělých mezi sebou či jednání dospělých s dětmi, dětské oblečení, jeho barva (modrá, růžová), účesy, dětské knížky a hračky. Podle teorie sociálního učení se však děti mohou učit i na základě pouhého pozorování chování druhých osob a jeho nápodobou.

Genderu se tedy učíme, neboť děti jsou vystaveny genderovým signálům již ve velmi útlém věku. Výzkumy ukazují, že děti začínají dávat přednost určitým hračkám v souladu s genderovými stereotypy ve věku kolem osmnácti měsíců. Dvouleté děti jsou si již vědomy vlastního genderu i genderu jiných lidí a během třetího roku života začínají hodnotit určité vlastnosti a typy chování genderově stereotypním způsobem. Dívky mají většinou lepší znalost genderu než chlapci a jsou také tolerantnější vůči chování, které překračuje genderové vymezení. V dospělosti to však už není jen vliv kultury na genderovou přiměřenost, nýbrž individuum samo se začíná dobrovolně podřizovat stanoveným mezím a hodnotit sebe i druhé v jejich intencích.

Sociální rozdíly mezi muži a ženami jsou tedy determinovány charakterem společnosti a její kultury, stupněm jejího vývoje a jejího přístupu k mužům a ženám.

Podíváme-li se na vztahy mužů a žen v české společnosti z pohledu jejich odlišného sociálního statusu, zjistíme, že na ně samozřejmě existují také dva různé názory. První z nich zdůrazňuje biologické naprogramování muže a ženy k rozdílným rolím (genderová polarizace), které jsou asymetrické z hlediska postavení ženy, a proto se předpokládá, že žena má být muži podřízena (androcentrismus). Druhý názor se domnívá, že muži i ženy jsou produkty již zmíněného odlišného socializačního procesu podle genderu v dané společnosti.

Nerovné postavení žen a mužů ve společnosti – téma diskriminace

V souvislosti s problematikou genderu a genderových rolí se často objevuje termín diskriminace. Příčinou úzkého spojení těchto pojmů je nerovné nazírání mužů a žen ve společnosti, které často vede k znevýhodňování jednoho z pohlaví oproti druhému. Trh práce představuje sektor, ve kterém se nerovné podmínky projevují výrazným způsobem, a ženy v tomto směru představují diskriminovanou skupinu. Celá naše společnost je uspořádána podle mužských hledisek, takže i ty projekty a praktiky, které se zdají být genderově neutrální, se při bližším zkoumání ukážou jako androcentrické. Proto i instituce, které ženy výslovně nediskriminují, jsou brány s nedůvěrou.

Definice ve Slovníku cizích slov chápe obecně diskriminaci jako „rozlišování, omezení nebo odnětí práv určité kategorii osob pro třídní nebo společenské postavení, národnost, rasu, náboženství, pohlaví, politické názory apod.“ (Křížková, 2002), která se touto problematikou také zabývala, podala definici diskriminace užší, zaměřenou čistě na pohlaví a snažila se dokonce nastínit i mechanismus vzniku a reprodukce této formy diskriminace. „Diskriminace podle pohlaví je apriorní zamezení přístupu ke zdrojům, možnostem a příležitostem jedinci pouze na základě kategorizace podle pohlaví bez zjišťování a ověřování jeho individuálních schopností a možností“. Základním předpokladem k jejímu vzniku jsou zažité stereotypní představy ve společnosti, přisuzující konkrétnímu pohlaví určité vlastnosti, schopnosti a životní možnosti, ne vždy vycházející z objektivních daností. Společnost si možná uvědomuje fungující diskriminační mechanismy, ale bez přehodnocení a zvrácení těchto zažitých stereotypů se jich nebude schopna zbavit a prosazovat úspěšnou politiku rovných příležitostí.

Diskriminace se projevuje ve formě přímé a nepřímé či skryté a zjevné. Diskriminace zjevná je snadno prokazatelná a postižitelná, což neplatí u diskriminace skryté, která je ve spojení s kategorií pohlaví bohužel mnohem častější. Zjevné diskriminační projevy se snad už ani tolik nevyskytují (např. diskriminační inzerce už byla zakázána), zatímco diskriminace skrytá je stále častá a potlačit ji bude vyžadovat dlouhou dobu, než se změní předsudky a společenské stereotypy.

Existují dosti velké rozdíly mezi muži a ženami co se týče jejich chování, způsobu, jakým se dívají na svět, a vztahů, které jim vyhovují. Tyto rozdíly ovlivňují pak i způsob, jakým se obě skupiny prezentují na pracovišti. Mendellová (1997) zdůrazňuje, že pro ženy jsou ústředním bodem vnímání světa vzájemné vztahy mezi lidmi, zatímco pro muže jsou důležité činy a jejich důsledky. Vztahům jako takovým nepřikládají velkou váhu, ale zajímají se o to, jakým způsobem výsledky ovlivňují vztahy. Ženy jsou tedy citlivější k sociálním situacím, jsou družnější a závislejší, muži jsou dominantnější a agresivnější. Ženy se snáze podrobují sociálním tlakům, a to zvláště těm, které vyvíjejí muži.

Argyle a Hendersonová (1985) sestavili na základě výsledků dotazníkového šetření zajímavý přehled žádoucích mužských a ženských vlastností:

Tab. 2 Žádoucí vlastnosti muže

1. Úspěch

2. Dominance

3. Profesní kompetence

4. Ekonomická kompetence

5. Talent k zábavě

6. Intelektuální schopnosti

7. Pozornost

8. Zdravý lidský rozum

9. Sportovní talent

10. Teoretické nadání

Tab. 3 Žádoucí vlastnosti ženy

1. Tělesná atraktivita

2. Erotická obratnost

3. Afektivní kompetence

4. Sociální kompetence

5. Schopnost pro domácnost

6. Krejčovské schopnosti (šití)

7. Chápání mezilidských vztahů

8. Umělecká chápavost

9. Morálně-duchovní chápání

10. Umělecko-tvůrčí nadání

Odlišnosti mužských a ženských vztahů

V souvislosti se sociální komunikací se vědci zaměřili také na komunikační modely žen a mužů, tedy na odlišnosti dané genderovými diferencemi. Muži a ženy vytvářejí vztahy se svým okolím odlišným způsobem. Všichni lidé potřebují ve vztazích intimitu a nezávislost, muži se však více zaměřují na nezávislost a ženy na intimitu.

V interpersonálních vztazích ženy odhalují své já mnohem více než muži. Tento rozdíl platí i u mužských a ženských přátelství. V přátelských vztazích muži nepovažují důvěrnost za jejich nezbytnou součást, a proto o sobě podávají méně důvěrných informací než ženy a také méně často.

Ženy se ke svým přátelům chovají s výrazně větší náklonností než muži a právě tato odlišnost může být vysvětlením skutečnosti, že muži hůře navazují a udržují blízké vztahy. Komunikace ve všech svých formách a funkcích je zřejmě mnohem důležitější dimenzí ženského přátelství. Mužská přátelství vznikají často na základě společných aktivit (sport, hraní karet, společné práce), zatímco ženská přátelství vznikají spíše díky sdílení pocitů, vzájemné podpoře a důvěrnosti.

Zajímavé bylo hodnocení přátelství ze strany mužů a žen a jejich srovnání. Ženy hodnotily přátelství se stejným pohlavím jako kvalitnější a zábavnější, zatímco muži si cenili více přátelství s opačným pohlavím. Další rozdíly mezi muži a ženami je možné spatřovat v lásce. Od žen se očekává, že budou milovat intenzivně, neboť jsou citově založené, zatímco u mužů, protože jsou logičtí, se předpokládá určitý odstup. Muži a ženy také dávají přednost odlišným typům lásky. Hendrik (1994) uvádí, že muži zdůrazňují lásku erotickou a hravou, zatímco ženy hledají lásku klidnou či pragmatickou.

Průzkumy ukazují, že muži jsou romantičtější než ženy. Sprecher a Metts (1989) zjistili, že muži jsou náchylnější věřit v lásku na první pohled, v lásku jako základ pro manželství a pro překonávání překážek a také věřit, že jejich partnerka a vztah budou perfektní.

Praxe / Kdo je romantičtější? Muži nebo ženy?

Ve výzkumu, který prováděli Knapp a Vangelisti (1996), byla studentům vysokých škol položena následující otázka: „Kdyby muž (žena) měl(a) všechny vlastnosti, které si přejete, vzal(a) byste si ji(ho), i kdybyste ji(ho) nemilovala?“ Téměř dvě třetiny studentů odpověděly záporně, což naznačuje skutečnost, že vysoké procento mužů spojuje lásku s romantikou, zatímco záporných odpovědí u studentek bylo méně než jedna třetina. Vedle toho se také zjistilo, že vdané ženy pohlížejí na lásku více realisticky a méně romanticky než ženatí muži.

Předsudky a jejich vliv na chování mužů a žen

S připisováním určitých vlastností (pozitivních i negativních) určitým jedincům respektive mužům a ženám mohou souviset také předsudky, které samozřejmě mají vliv na chování mužů i žen a oběma skupinám mohou být na škodu. Například pro ženy, které se potřebují rychle rozhodovat, může být překážkou přesvědčení, že nemohou nebo by neměly jednat samy. Pro muže je stejně tak velkou překážkou přesvědčení, že muž musí jednat nezávisle a všechny problémy musí vyřešit sám. Kdykoli však může nastat situace, kdy nebude mít k dispozici všechny potřebné informace k jejímu řešení a bude se muset spolehnout na pomoc ze strany svého okolí. Předsudky jsou emočně silně akcentované postoje, které jsou velmi odolné vůči změnám.

Kognitivní komponenta předsudku je označována jako stereotyp. Podle Morgana (1986) jsou tradiční stereotypy (tabulka 4) muže a ženy následující:

Tab. 4 Jak tradičně pohlížíme na ženu a muže

Stereotyp muže

Stereotyp ženy

Logický

Intuitivní

Racionální

Emocionální

Agresivní

Submisivní

Uživatelský

Empatická

Strategický

Spontánní

Nezávislý

Pečovatelská

Soutěživý

Spolupracující

Vedoucí, který rozhoduje

Loajální podporovatelka, která následuje

Podřadné postavení žen v zaměstnání bývá často zdůvodňováno jejich menšími schopnostmi. Je známo, že u žen jsou více rozvinuty verbální schopnosti, zatímco muži mají lepší prostorovou orientaci. Postup žen v zaměstnání je často ovlivněn předsudky jako např.: se ženami se hůře jedná, nemají koordinační, organizační a rozhodovací schopnosti apod. Je pravdou, že v řadě oblastí mají muži lepší výsledky, ale na druhé straně existuje mnoho úkolů, se kterými se lépe vyrovnají ženy. Muži jsou psychickým založením spíše racionální, vynikají v logické úvaze, ženy jsou spíše citově založené a jejich předností je intuice.

Další z prvků, který zdůrazňuje odlišnosti mezi muži a ženami, je agresivita. Jedno z vysvětlení pohlavních rozdílů týkající se agrese vychází ze skutečnosti, že muži vylučují více hormonu testosteronu. (Muži i ženy vylučují stejné pohlavní hormony, ale v odlišném množství. Muži vylučují více testosteronů, ženy vylučují více progesteronu a estrogenu). Vysoké hladiny testosteronu v krvi souvisejí s podrážděností, zlostí a soutěživostí. V našem kulturním prostředí se očekává, a někdy dokonce požaduje, aby byli muži agresivní. Agresivita je většinou žen odmítána, je vnímána jako něco negativního, protože si ji vybavují v té nejhrubší podobě. Výzkumy však ukazují, že ženy mohou být v určitých situacích stejně agresivní jako muži, například tehdy, když jsou za své agresivní chování odměňovány, nebo když se domnívají, že je nikdo nevidí. Výsledky studie naznačily, že ženy pravděpodobně popírají agresi v důsledku sociálních tlaků, které je nutí chovat se žensky. V případě absence těchto tlaků se zvyšuje pravděpodobnost, že se budou chovat stejně agresivně jako muži.

Další odlišností je, jak vyjadřují agresi muži a jak ženy. U žen se častěji vyskytovala agrese verbální, zatímco u mužů fyzická, což je pravděpodobně dáno kulturními genderovými normami. Ženy také mají tendenci popírat vlastní agresi v situaci, kterou pro sebe vyhodnotí jako nebezpečnou z hlediska odplaty. Bylo také zjištěno, že agresivita u mužů i žen klesá s věkem a vyšším vzděláním.

Existuje však agrese, která je sociálně přijatelná, dokonce vhodná, neboť je přetransformována do polohy síly, odhodlání, rozhodnosti, cílevědomosti, odvážnosti, do vůle prosadit se. Agrese tedy zajišťuje také samostatnost a nezávislost. Ženy však obvykle nejsou schopny uplatňovat sílu takovýmto způsobem. Ženám záleží na vztazích, a většinou se proto snaží vyhnout otevřenému střetu. Nepostaví se svému protivníkovi otevřeně, svou nelibost, zklamání, rozčarování či dokonce zlost mnohdy dovedně a zbytečně skrývají. Dostane-li se však žena do vedoucí funkce, může být právě tato „slabost“ výhodou. Citlivý přístup a schopnost vcítit se do jednání druhých představují silné stránky ženského stylu řízení. Někdy se dokonce můžeme setkat s názorem, že z tohoto pohledu jsou ženy lepšími manažerkami než muži, protože berou v úvahu i názory svých spolupracovníků a mnohdy je dokonce přímo vtahují do procesu rozhodování. V mužském manažerském stylu nemají city místo a naopak představují spíše zátěž.

Konflikty a spory mají ženy tendenci pojímat osobně, ve sporu často příliš rychle reagují a ztrácejí tak potřebný nadhled. Muži naopak některé konflikty pouze zaregistrují a nechají je odeznít, zatímco ženy je téměř vždy prožívají, hledají různé souvislosti, skutečnou či domnělou křivdu v sobě dlouho nesou a snaží se ji oplatit jinou cestou.

Obě pohlaví mají i odlišný vztah k moci, který je do určité míry ovlivněn danou kulturou. Zatímco mužské chápání moci představuje právě prosazení se a agresivitu, ženy považují projevy péče za projevy síly. Kulturní tlak ženy znevýhodňuje, neboť je nutí, aby vypadaly slabě a „žensky“, a naopak součástí představy muže je být silný, vědět si v každé situaci rady a ujímat se vedení. Naučená submisivita u žen se však může stát v některých případech metodou manipulace, nástrojem pro prosazování svých požadavků a dosažení určitých cílů.

Dalším faktorem, který odlišuje chování mužů a žen, je soutěživost. Zatímco pro muže je soutěživost jaksi přirozená, u žen lze někdy pozorovat úzkost ze soutěživých výkonů. McClealland (1975) a Hornerová (1968) studovali výkonnostní motivaci mužů a žen a z jejich výsledků vyplynul zajímavý rozdíl. Motivací k výkonu u mužů byla za prvé snaha dosáhnout úspěchu a za druhé snaha vyvarovat se selhání, zatímco u žen se přidávala ještě snaha vyhnout se úspěchu. Ženy mají pravděpodobně problém se soutěživým výkonem v důsledku jejich vnitřního konfliktu mezi obrazem ženskosti a úspěchem. Úzkost z úspěchu se projevuje u žen zejména u přímého soutěžení, tedy v situaci, kdy je jedna strana úspěšná zatímco strana druhá prohrává.

Muži a ženy také odlišným způsobem vysvětlují své úspěchy a prohry. Muži své úspěchy připisují obvykle svým schopnostem a své prohry událostem, které nemohou ovlivnit, zatímco ženy zdůrazňují, že jejich úspěchy jsou záležitostí štěstí a prohry způsobují jejich nedostatečné schopnosti.

Doporučení / Čím jsou dány rozdíly mezi pohlavími?

Je nasnadě, že rozdíly mezi pohlavími skutečně existují. Můžeme se ale přít o to, zda jsou tyto odlišnosti dány především jejich vrozenou výbavou či jsou z větší míry ovlivněny kulturou, ve které žijí. Muži a ženy se liší velikostí a stavbou těla, silou, hormonální výbavou. Biologické vlivy nelze tedy přehlížet, neboť se promítají do rozdílného chování mužů a žen, a nelze ani říci, který ze způsobů chování je lepší či horší. Podstatné je si uvědomit, že biologické rozdíly skutečně existují, že mnohé z vlastností jsou ovlivněny kulturou a zejména pak výchovou. Není však možné a ani podstatné rozlišit míru vlivu dědičnosti a společenských faktorů. Mnohem důležitější je naučit se s těmito rozdíly mezi pohlavími pracovat tak, aby byly co nejlépe využity dobré vlastnosti obou pohlaví.

ŽENA A PRÁCE – DVA NEODDĚLITELNÉ POJMY

Žena a práce, to jsou dva pojmy, které snad ani nelze od sebe oddělit. V současné době jsou ženy nedílnou součástí trhu práce a podílejí se na něm téměř stejnou měrou jako muži a lze říci, že národní hospodářství by se už fakticky bez ženské práce neobešlo. Avšak vztah žena a práce se neváže pouze k trhu práce a k práci, která má tržní hodnotu. Žena vykonává rovněž práce, které jsou spojeny s péčí o děti a s chodem domácnosti a jejich hodnota nebývá společností vždy dostatečně oceňována. Žena většinou nemá možnost volby a musí vykonávat obě formy práce. Tržní práce je zpravidla nutná z důvodů ekonomických, tj. slouží k udržení určité životní úrovně rodiny (dva příjmy), a práce doma zase k bezproblémovému fungování domácnosti, protože muži se těchto prací dobrovolně ujímají jen velmi zřídka.

Práce představuje pro každého člověka jednu ze základních podmínek jeho existence jako sociální bytosti. Uspokojuje jeho základní biologické i sociální potřeby, dochází při ní k vytváření a udržování řady sociálních kontaktů, člověk se může v práci realizovat, rozvíjet a získat i společenské uznání. Lze říci, že člověk si díky pracovnímu procesu upevňuje svoje postavení ve společnosti a získává tak určitý sociální status.

Má žena stejné sociální postavení jako muž?

Žena ve společnosti zaujímá stejně významné místo jako muž, ale je jí přisuzován i stejný sociální status? Keller (1999) zdůrazňuje, že v současné společnosti je sociální status ovlivněn zejména dosaženým vzděláním, příjmem, vlastnictvím, sociálním oceněním vykonávané práce, podílem na moci, rozhodováním v důležitých otázkách a dalšími faktory. Na základě toho by se mohlo zdát, že muži i ženy získávají sociální status výhradně díky své iniciativě, kterou jsou schopni vynaložit k získání určitého typu vzdělání, pozice a odpovídajícímu platu. Bohužel tomu tak není, neboť sociální status je zcela jasně spojen s kategorií pohlaví.

Použijeme-li model vertikální sociální diferenciace české společnosti, pak v profesích s nejvyšším sociálním statusem (vrstva odborníků, manažerů a podnikatelů v oblastech informatiky, technologie, peněžnictví, stavebnictví apod.) pracují především muži a ženy zaujímají pozice hlavně v oblastech nižších a středních vrstev, kterým je připisován nižší sociální status (pohostinství, školství, zdravotnictví, prodej, veřejná správa, kultura). Vertikální segregace tedy genderově předurčuje možnosti vertikálního postupu v zaměstnání, což v praxi představuje většinovou převahu mužů na řídících pozicích a omezené možnosti žen takové pozice obsadit. Tyto rozdíly vycházejí z okolnosti, že se většina mužů orientuje hlavně na svou kariéru, zatímco ženy se nesoustředí výhradně na práci samotnou, ale jejich zájem směřuje i do oblasti péče o rodinu. Pro ženy je práce hlavně finančním naplněním.

V současné době pozorujeme určité posuny, neboť žen orientujících se na kariéru přibývá. Zatím dosahují úspěchu spíše jako jednotlivci než jako celá vzdělanostní či profesní skupina. Je to dáno ambivalentností jejich společenské pozice. V rámci ženské populace mohou dosahovat ve společnosti nejvyšších met (prestiže, příjmů, společenského statusu), avšak ve srovnání s muži zůstává jejich postavení stále druhořadé, neboť nedosahují stejných příjmů, prestiže, společenského statusu jako muži.

V souvislosti s početní převahou žen v rámci některých odvětví lidské činnosti hovoříme o tzv. feminizaci. Problematika feminizovaných profesí navazuje na proces feminizace ve vzdělávání, kdy některé obory a stupně studia vyhledávají převážně dívky a naopak. Z typicky feminizovaných oborů je možno jmenovat školství, farmaceutické obory a některé humanitní obory. Co se týče stupně studia, tak zatím převaha žen vykazuje středoškolské vzdělání. Genderové rozdělení na mužské a ženské profese vyjadřuje tzv. horizontální segregaci na trhu práce. Avšak i v těchto feminizovaných profesích se objevuje zajímavý jev, neboť zde probíhá současně i vertikální genderová segregace. V praxi to znamená, že i do těchto feminizovaných odvětví vstupují muži za účelem vykonávání řídících funkcí.

V životě každé ženy přijde okamžik rozhodování mezi pracovní a mateřskou rolí. Mnoho žen řeší toto dilema skloubením obou rolí dohromady. Zhruba dvě třetiny žen a o něco menší počet mužů souhlasí s tvrzením, že žena v současné době potřebuje vzdělání a odpovídající pracovní uplatnění. Ale jak vyřešit základní problém, kterým je právě kombinace domácí práce a kariéry?

Významnou roli v této otázce sehrává rigidní zaměstnavatelská politika či lépe řečeno nedostatečné institucionální možnosti jak lépe skloubit práci a rodinu. Velkou překážkou v možnosti harmonizace práce a rodiny je pro většinu žen výrazná nerovnováha v rozdělení odpovědnosti za domácnost. Naopak možnost přesunout veškerou péči o děti a domácnost na partnerku se ukazuje jako běžná strategie mužů, která jim pak umožňuje skloubit bez větších problémů pracovní a rodinné závazky.

Muži mají například také ze zákona nárok na rodičovskou dovolenou, ale veřejné mínění tomu není příliš nakloněno, neboť v tom stále ještě vidí selhání ženy v její mateřské roli, a proto tento způsob řešení zůstává jenom na papíře. V současné době ještě převládá názor, že ženy bez rodiny a dětí představují cosi nepřirozeného. V rámci sociálních stereotypů, které ve společnosti fungují, je však žena na tuto realitu připravována od dětství, a tak proti tomu nijak neprotestuje.

Asymetrii gender rolí je možno nejvíce pozorovat u rodin s dítětem či dětmi. Ženy většinou už při hledání práce přemýšlejí, jak ji budou moci sloučit s rodinou. To podle některých odborníků vysvětluje i fakt, že se ženy tolik neucházejí o manažerské pozice. Kariéra je pro ženu totiž daleko obtížnější, protože se musí postarat o rodinu a děti, a to zabírá značné množství času. Většina dotázaných mužů i žen považuje právě dostatek času za nejdůležitější požadavek pro výkon vedoucí funkce, mnohem důležitější než dosažené vzdělání či profesní kvalifikaci.

Ženy mají menší šanci získat pozici odpovídající jejich kvalifikaci. Každá žena je totiž posuzována především jako matka, která bude upřednostňovat péči o dítě. Mateřství je ve společnosti stále chápáno jako hlavní, jedinečná a nepřenositelná role ženy, která ovlivňuje zcela zákonitě celý její život. Je určitou sociální normou, která ale v budoucnosti bude pravděpodobně slábnout vzhledem k rostoucímu počtu bezdětných žen a stále větších možností seberealizace žen mimo rodinu.

Nerovné podmínky mužů a žen v rodině

V rámci sociologických disciplín i navrhovaných sociálně-politických opatření pro zlepšení podmínek na trhu práce jsou oblasti rodiny a práce chápány jako dvě prolínající se životní sféry, které společně ovlivňují obsahy rolí mužů a žen. Je to novější pojetí, které se stále více prosazuje oproti staršímu vymezení rodiny a práce jako dvou oddělených světů. Jedním ze základních impulzů k této změně v chápání rodinných a pracovních rolí v rámci sociálních věd jsou genderové teorie zabývající se nerovnými podmínkami mužů a žen na trhu práce i v rodině. Tyto teorie zdůrazňují oslabování významu role muže jako živitele rodiny a zesilování významu seberealizace v práci u žen. Zdůrazňuje se harmonizace práce a rodiny a vytváření tzv. friendly politik a různých způsobů zvýšení flexibility práce, která pomohou skloubit rodinné a pracovní závazky. Samozřejmě nelze zůstat jen u diskuse na toto téma. Důležitá je také ochota managementů podniků a organizací prosadit programy, které umožňují ženám budovat kariéru (např. zajištění péče o děti, flexibilní pracovní doba apod.).

V historii se ženám tedy přisuzovala hlavně role matky a ochránkyně rodinného krbu, ale během vývoje společnosti se tento model postupně měnil a ženy začaly vykonávat i tzv. mužské práce a zároveň této změně přizpůsobovaly i své chování. Během tohoto vývoje je možné najít řadu činností, které dělaly výhradně nebo převážně ženy z důvodu všeobecně předpokládané předurčenosti žen k těmto činnostem.

Vodáková (2003) vymezuje rysy ženské práce nebo spíše rysy, které jsou ženám obecně přisuzovány:

- zaměření na konkrétní, hmatatelný objekt s cílem rychle dosažitelného pracovního výsledku,

- potřeba sociálního kontaktu,

- potřeba komunikace,

- neschopnost oprostit se od osobního zaujetí, soucitu a emocí vedoucích následně k neprofesionálnímu chování,

- neschopnost vykonávat vedoucí funkce,

- větší ochota přijmout podřízené postavení.

Uvedené rysy lze připustit, ne však jako rysy ženské práce, ale jako rysy prací, které jsou ženám společností přisuzovány a zpřístupněny. Odbourávání těchto stereotypů se neobejde bez snahy žen o jejich eliminaci. Je však třeba si také uvědomit, že problém částečně leží i na straně žen, neboť část z nich chápe svoji pozici i práci jako historicky danou a rozvíjí obranné i únikové mechanismy v tradičním duchu. Současná doba však zdůrazňuje jednak nutnost odstranění rodových respektive historických identifikací a jednak prosazení vlastní individuality.

Oakleyová (2000), která studovala fungování rodiny v rozličných kulturách, tvrdí, že v celé západní společnosti přetrvává pod vlivem populární literatury a médií silný kult matky a dítěte. Matka představuje základní jistotu pro dítě, je zárukou jeho psychického zdraví a sociálního přizpůsobení. Mateřství je nejen záležitostí biologickou, ale také psychickou a sociální. Společenské normy zdůrazňují péči matky o dítě, zabezpečení jeho potřeb fyziologických, psychických i sociálních. Péče o dítě se stává výlučnou záležitostí matky, a proto je nutné, aby byla na svou roli dostatečně připravená. K tomu slouží celý mechanismus diferenciace pohlaví na základě sociálního učení ještě před dosažením dospělosti (hry s panenkami, feminita pečujících a vzdělávacích profesí). Paradoxní ovšem je, že třebaže mateřství je stále ceněno, rození dětí a následná péče o ně dosahuje téměř nulového společenského ohodnocení a bere se více méně jako naprostá samozřejmost.

Postoje společnosti k zaměstnaným ženám je možno shrnout do tří základních:

- Konzervativní stanovisko zastávalo názor, že vdané ženy a zejména matky nemají pracovat. Vyhraněný konzervativní postoj odmítá práci ženy mimo domácnost, tedy žena by rozhodně neměla být zaměstnána. V podstatě tento názor zrcadlí stav, kdy se žena stará o domácnost a celou rodinu, vytváří zázemí svému partnerovi a v žádném případě nehodlá konkurovat mužům na pracovním trhu, protože muž má odpovědnost živitele rodiny.

- Neokonzervativní stanovisko umožňuje práci jen bezdětným ženám. Předpokládá, že žena získá kvalifikaci ještě jako svobodná, tedy před vstupem do manželství, a vykonává ji do chvíle, než se stane matkou. Poté zaměstnání opouští a vrací se k němu až v době, kdy už děti její péči nepotřebují. Problematická zde zůstává role otce a také otázka, do kdy vlastně děti matku bezpodmínečně potřebují.

- Egalitární přístup zdůrazňuje devalvaci kvalifikace ženy v době její péče o děti. Platí to zejména v případech, kdy je mateřská fáze delší, žena kvalifikovanější a rozvoj oboru jejího zaměstnání dynamičtější. Žena ztratí kontakt s dynamikou své profese a následkem toho je velmi často odsouzena k méně kvalifikované práci v oboru či z něho vypadne úplně. Dokonce i v tom případě, že se jí podaří díky značnému úsilí nejen si kvalifikaci udržet, ale i obnovit postup k odpovědnější a lépe placené práci, zpoždění několika let, kdy se věnovala výchově dětí, nemůže už vyrovnat a v soutěži o místo s muži stejných schopností prohrává. Nejedná se tedy o rovnost životních šancí, která se dnes stala součástí pojetí lidských práv.

Počet žen, které se výhradně věnují domácím pracím, není v dnešní době vysoký. Ženy totiž často vnímají práce v domácnosti jako monotónní, mechanické, ubíjející a hlavně – mají příliš malý prostor pro to, aby se mohly realizovat jiným způsobem. Jistě to není názor univerzálně platný, ale lze ho pokládat za většinový. Mnoho žen opouští domácnosti a věnuje jim méně času (v České republice zejména po roce 1989), protože některé činnosti byly přeneseny na jiné instituce a na jiné zaměstnané ženy a také zde sehrál svou významnou roli fakt, že se ženám otevřel prostor pro výkon téměř jakékoliv profese.

Domácí práce stírají rozdíl mezi sociálními pozicemi. Fungování domácností představuje podobný objem domácích prací, které většinou vykonávají členové domácnosti, zejména ženy. Jediný rozdíl lze spatřovat v tom, že ženy s vyšším vzděláním domácí práce více obtěžují, protože mají pocit, že by svůj čas mohly věnovat něčemu jinému respektive že by svůj čas mohly efektivněji využívat někde jinde. Ženy věnují domácím pracím zhruba dva a půlkrát více času než muži. Jejich tzv. druhá směna tvoří asi polovinu reálné pracovní doby, tj. v průměru 3,5 hodiny denně s tím, že dokonce některé práce se musí přesunout na víkend. Stejný podíl prací vykonávají ženy bez rozdílu vzdělání či počtu dětí, tj. i ženy ve vysokých funkcích, manažerky, podnikatelky apod., a podobná situace je i u dvoukariérových manželství. U mužů tvoří tento doslova druhý úvazek asi deset procent pracovní doby.

Praxe / Jaký má rodina a práce význam pro ženy a muže?

V roce 2003 byl vyhodnocen průzkum veřejného mínění o postavení žen na trhu práce. Sledoval význam práce pro muže a ženy u české populace. Můžeme říci, že zůstává stále velmi vysoký, i když v průběhu životního a zejména rodinného cyklu se trochu mění důležitost některých důvodů práce. S rostoucím věkem nabývá na významu důvod nezávislosti, zejména ve věkové kategorii mezi 45–59 lety, a dále pak je práce chápána jako prostředek k zabezpečení se pro nemoc a stáří.

Obecně je rodina dlouhodobě považována za jednu z nejdůležitějších hodnot u obou pohlaví. Až 97 procent mužů i žen zdůrazňuje, že jsou pro ně nejen rodina, ale i všichni její členové (děti, partner, rodiče) velmi důležití. Práce je velmi nebo spíše důležitá v životě 86 procent mužů a 84 procenta žen, což ji řadí hned za rodinu na druhé místo v hodnotovém systému české společnosti.

Pro ženy (62 procenta) je práce nejdůležitější v rozmezí 45–59 let jejich života. V této době totiž děti opouštějí domov a ženy se realizují v práci, neboť odpadá velká část jejich péče o děti.

Pro muže (75 procent) je práce nejdůležitější ve věkové kategorii 33–44 let, což souvisí se skutečností, že v této době je velice důležitý jejich přínos do rodinného rozpočtu, vzhledem k velkým finančním nárokům, které jsou spjaty s dorůstajícími dětmi.

Tyto změny v průběhu životního cyklu přesně odpovídají stereotypní definici rolí mužů a žen v naší současné společnosti. Rodinu před prací preferuje 63 procenta žen, ale jen 41 procento mužů. Naopak 21 procento mužů dává přednost práci, zatímco žen pouze 8 procent. Muži také častěji přiznávají, že svou práci zvládají na úkor rodiny, zatímco ženy častěji zdůrazňují, že oboje se nedá zvládnout.

Na důležitém postavení rodiny v životě člověka se tedy muži i ženy shodnou, zatímco názory na praktické fungování rodiny, její materiální zabezpečení a rozhodování v důležitých respektive podstatných záležitostech zůstává spornou otázkou. Muži se přiklánějí k patriarchálnímu typu rodiny, zatímco ženy nejsou v tomto ohledu vyhraněné. Muži také mají tendenci hodnotit vlastní domácnost jako bohatou, zatímco ženy se spíše domnívají, že jejich domácnost je chudá. Tento rozdíl v hodnocení úrovně domácnosti je pravděpodobně způsoben vlivem klasického genderového stereotypu, podle kterého si muž své postavení ve společnosti buduje na základě svého vzdělání a kariéry a vstupem do manželství se stává také živitelem rodiny, zatímco žena svou pozici získá sňatkem s dobře situovaným mužem. Co se týče rozhodování o důležitých rodinných záležitostech, každý z partnerů se domnívá, že rozhodnutí leží na něm, a nechce přiznat právo rozhodování druhé straně. Důvodem bude patrně odlišnost mužského a ženského vnímání toho, co je v životě rodiny podstatné a důležité.

Pokud si muž musí vybrat mezi prací a rodinou, častěji než žena dává přednost práci a společnost na tom neshledává nic pozoruhodného. Naopak žena, která se plně věnuje své profesi a realizuje se v ní, bývá okolím hodnocena negativně.

Práce versus rodina

Vzhledem k tomu, že práce i rodina stojí v české společnosti vysoko na hodnotovém žebříčku, je jejich často pociťovaný konflikt velmi frustrující. Jaké jsou však možnosti, které dovolují harmonizovat rodinný a pracovní život, a jaké jsou vlastně překážky této harmonizace.

Tato záležitost je v naší společnosti chápána spíše jako individuální problém respektive problém každého jednotlivce, nebo jako předmět dohody v rámci rodiny. Jen zhruba pětina žen a čtvrtina mužů si myslí, že opatření, která by umožnila rodinu a práci skloubit, by měl prosazovat stát. Roli zaměstnavatelů v zavádění určitých opatření však jako významnou vidí pouze 7 procent žen a 8 procent mužů.

Mezi faktory, které pozitivním způsobem přispívají k harmonizaci pracovního a rodinného života patří alternativní nebo také family-friendly formy práce, které se však zatím ukazují jako nereálné a zatím se příliš nevyužívají.

Mezi tyto zmiňované formy práce patří:

- flexibilní pracovní doba,

- zkrácený pracovní úvazek,

- práce na směny,

- sdílení pracovního místa,

- práce vykonávaná z domova – homeworking (manuální práce),

- teleworking nebo computerworking (práce přes telefon nebo přes počítač).

V rámci těchto na první pohled výhodných způsobů řešení konfliktu práce versus rodina se skrývají specifické problémy.

Práce na částečný úvazek je například spojována s nízkým finančním ohodnocením a nárůstem neplacených přesčasů. Právě tento fakt je s největší pravděpodobností příčinou toho, že ženy možnosti zkráceného úvazku příliš nevyužívají. Pružná pracovní doba je sice považována za velice výhodnou formu pro skloubení pracovního a rodinného života, avšak platí to jen za podmínky, kdy je pracující schopen sám si vhodným způsobem organizovat svou pracovní dobu. Navíc někteří psychologové a sociologové v této souvislosti poukazují na negativní důsledky rostoucí flexibility, neboť možnost samostatné organizace práce, která je typická zejména pro řídící prostředí, vede spíše k přerůstání výkonu profese do času, který je vyhrazen pro rodinu, dále pak k projevům workoholismu a k nárůstu konkurence a soutěživosti na pracovišti. Důsledkem flexibility je pak prodlužování doby strávené v práci, samozřejmě na úkor rodiny.

Sdílení pracovního místa neboli „job sharing“ není v praxi prakticky využíváno zatím vůbec. Lze však o něm uvažovat jako o možné variantě sladění práce a rodiny. Princip spočívá ve sdílení jednoho pracovního místa dvěma osobami, které se v práci střídají a pracují na částečný pracovní úvazek. Problémem sdíleného místa je rozložení pracovní doby mezi zaměstnance, neboť bylo zjištěno, že při osmihodinové pracovní době se buďto nedosahuje tak vysoké produktivity práce (uspořádání 4+4), nebo je to výhodné pouze pro jednoho ze střídajících se zaměstnanců (uspořádání 6+2).

Další z uvedených alternativních forem práce jsou práce vykonávané z domova (homeworking, teleworking, computerworking). Jejich základní charakteristikou je oddělené pracovní místo zaměstnance od pracovního místa zaměstnavatele. Výhody těchto způsobů lze spatřovat v minimalizaci času a nákladů na dojíždění, vlastní organizaci práce a pracovní doby, udržování kontaktů s profesí a možnost uplatnění i pro znevýhodněné osoby. Ovšem jako každá z předcházejících forem má i práce vykonávaná z domova své negativní stránky, neboť s sebou nese riziko sociální izolace, tedy ztráty přímých sociálních kontaktů, kterých si zejména ženy velmi cení.

Důvody, proč jsou zatím alternativní formy práce tak málo využívány, můžeme najít jak na straně zaměstnavatelů, tak i na straně zaměstnanců. Jedna z hlavních bariér je vytvářena poměrně značnou rigiditou českého pracovního trhu a také konzervativním postojem zaměstnavatelů, kteří jen velmi neochotně zavádějí nové formy práce, které kladou zvýšené nároky na účetní a personální agendu a jsou navíc spojované s vyššími výdaji. Na druhé straně se zaměstnanci snaží maximalizovat svoje příjmy, a to i za cenu kratšího času stráveného s rodinou. V některých případech dokonce brání zavedení těchto možností i charakter vykonávané práce. Nelze tedy říci, že jedinou překážkou je neochota zaměstnavatelů přistoupit k alternativním formám práce. Problém spočívá také velkou měrou i v neschopnosti či neochotě některých zaměstnanců vyjednat si individuální pracovní podmínky.

V současné době se v České republice začíná prosazovat také možnost najmout si jinou osobu za finanční úhradu pro pomoc v domácnosti a v péči o děti. Avšak zatím je tato služba finančně dostupná pouze rodinám s vyššími příjmy.

Ženy i muži se shodují v tom, že největší obtíže se objevují v období předškolního věku dětí. Ženy si pak nejvíce stěžují hlavně na neochotu partnera podílet se na domácích pracích a rády přijímají i pomoc prarodičů. Muži zdůrazňují vysoké nároky, které jsou na ně v zaměstnání kladeny, a vadí jim nedostupnost placené péče o děti a domácnost. Tyto rozdíly lze shrnout tak, že muži cítí výrazněji tlak na pracovní výkon, zatímco ženy pociťují tíhu odpovědnosti za děti i domácnost, která leží téměř výhradně na nich.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Zvláštnosti mužského a ženského chování

Genderové role ve společnosti

Nerovné postavení žen a mužů ve společnosti – téma diskriminace

Odlišnosti mužských a ženských vztahů

Předsudky a jejich vliv na chování mužů a žen

Žena a práce – dva neoddělitelné pojmy

Má žena stejné sociální postavení jako muž?

Nerovné podmínky mužů a žen v rodině

Práce versus rodina

Jaké má žena možnosti na pracovním trhu

Profesní dráha ženy

Žena v managementu

Postupy podporující rovnost příležitostí pro muže a ženy

Významný „gender mainstreaming“

Zakotvení principu rovnosti mužů a žen v legislativě

Aktéři v oblasti prosazování rovnosti mužů a žen na trhu práce

Co je stres?

Zvládání stresu – praktická cvičení