Nancy Gideon

Krvavý měsíc

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Nancy Gideon

Nancy Gideon – Krvavý měsíc – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro doktora E.

Díky za postřehy a upřímnost!

Prolog

PRONÁSLEDOVALI HO JAKO duchové.

Rychle. Neslyšně. Jako stíny se míhali podél vlhkého mola. Slídili jako temná, smrtící smečka v mlze stoupající nad řekou.

Muž na útěku byl již odsouzený k smrti. Jeho pronásledovatelé tiše a nepozorovaně pronikali tmou jako měsíční světlo. Zakopl, vrazil do beden, spadl na ruce a kolena, ale snažil se sebrat sílu k tomu, aby se dopotácel do úkrytu. V dálce před ním poskakovala světla, která v mlze zářila jako světlušky. Na pozadí vzdálené hudby slyšel svůj přerývaný dech. Kdyby se mu povedlo dostat někam, kde se shromažďují lidé, ještě by mohl přežít tu do nebe volající hloupost, co udělal.

Ale to zní příliš dobře na to, aby to byla pravda…

Pátral očima po záblesku pohybu a chystal se vyběhnout přes otevřené prostranství – i když během vteřiny budou u něj. Nohy se mu tak třásly, že by měl štěstí, kdyby urazil pár metrů.

Proč si nevzal k srdci radu svého bratra, aby byl opatrný? Protože spolu s tou kolosální pitomostí přišla zlá pýcha. On nechtěl být jako jeho velký bratr, být něčím majetkem a poslouchat na slovo, být ochočený jako ti, kdo pracovali v docích. Nechtěl se podobat těm, kteří podlézali smrtelně elegantnímu Maxi Savoiemu. A tak riskl obchod, který vypadal velmi slibně. A bratr bude plačtivě šeptat: „Já ti to říkal,“ nad jeho rakví, nejspíš zaplacenou ze Savoieho bezedné kapsy.

Nebyla to oddanost Savoiemu jako spíš nevědomost, která ho přiměla mlčet, zatímco ho bombardovali otázkami. Mlčet kromě okamžiků, kdy mu lámali prsty i další kosti a on křičel. Kvůli bolesti a nevolnosti nejdřív nechápal, co od něj chtějí slyšet. Ale když se jim to pokusil vysvětlit, bylo to jen horší.

Mělo mu dojít, že jdou po Savoiem. Byli stejně uhlazení, silní a domýšlivě elegantní jako on, čímž se odlišoval od klanu z doků. Ale když pochopil, které jméno skončí jeho utrpení, nedokázal ho skrz potrhané rty a zlomenou čelist vyslovit.

Pak se mu během chvilkové nepozornosti dostala pistole na dosah zmrzačené ruky. Namířil na ně a držel si je od těla, zatímco ho provrtávali rudozlatýma očima, dokud neutekl.

Ale utekl?

V jistém okamžiku, kdy se potácel po hrázi, ho napadlo, že není způsob, jak uniknout těmhle štíhlým, nemilosrdným zabijákům. Pokud se mu podaří vyklouznout, bude to proto, že ho nechají.

Navzdory své kousavé kritice a potom, co odmítl žadonit o práci, musí utíkat za Savoiem. On je ten jediný v New Orleans, kdo se může postavit těmhle krutým démonům.

Ale aby mohl požádat o útočiště, musí se k Maxovi nejdřív dostat.

A to je přesně to místo, kam chtějí, aby je zavedl.

Část jeho já, ta, která byla zbitá a potlučená a naříkala bolestí, ho nabádala, aby je k němu dovedl. Nic Savoiemu nedlužil. Mezi jeho neutěšeným životem na ulici a rozlehlým panstvím, kde si lebedil Savoie, byl propastný rozdíl. Savoie ve svých značkových oblecích, se spoustou prachů a zblázněný do lidské přítelkyně. Savoie, díky kterému jeho bratr a jemu podobní získali důstojnost a hrdost, díky němuž se pro jednou chovají jako lidé, a ne jako zvířata, protože se kolem něj dokázali sjednotit.

Takže možná mu přece jen něco dluží.

Přikrčil se a krev mu odkapávala na beton, zatímco očima přejížděl po mihotavých stínech. Zpoza napuchlých víček viděl vlčí siluety, jak se plíží mezi bednami s nákladem a kovovými popelnicemi, jejich obrysy, které se natahovaly, vzdouvaly a zvedaly do výšky, aby vyrazily po dvou nohou místo po čtyřech. Stíny ho sledovaly jako by byl nějaký rozklepaný králík.

Ale tenhle králík se jen tak nedá.

Vyhoupl se na nohy. Místo aby se pokusil dostat do bezpečí světel, couval k řece a v rozdrcených dlaních svíral zbraň. Když si uvědomili, že nebude utíkat, vynořili se z úkrytu mlhy, oči se jim třpytily a zaleskly se jejich ostré zuby. Namířil pistoli na toho nejbližšího a se stiskem spouště vykřikl.

Nic. Ozvalo se jen neškodné cvaknutí.

Blížili se k němu, útočně a beze strachu, a zastoupili mu všechny cesty kromě jedné. Ohlédl se za sebe – taková dálka k černé hladině řeky. Ale on je dobrý plavec, napadlo ho s divokým úsměvem. Je to lepší, než se od nich dát roztrhat na kusy a nechat po sobě bratrovi skládačku. Otočil se a udělal krok do tmy.

A uprostřed toho dlouhého, chladivého pádu, kdy se mu voda řítila vstříc, najednou uvnitř jeho hlavy něco vybuchlo, jako kdyby ho střelili do hlavy.

Dopadl do vody a bez hlesnutí se potopil.

1

MAX UCÍTIL JEJÍ parfém. Voodoo Love.

Ta vůně se k němu nesla mírným nočním vánkem dlouho předtím, než uslyšel zaburácení silného motoru u bezpečnostní brány. Zhluboka ji nasál, vpíjel ji, dovolil jí škádlit jeho smysly, zatímco se Charlotte blížila po příjezdové cestě a vešla do domu. Pak slyšel její kroky v hale a na točitém schodišti. Pomalé, unavené kroky. Ležel ve tmě a čekal, až k němu přijde.

Pohybovala se po pokoji tiše, tápala ve tmě. Sledoval, jak se svlékla, ne tak rychle jako obvykle. Na prádelník postupně vyskládala svou zbraň, odznak, řetízek z kotníku, pouta a mobil. S povzdechem se zastavila a začala si zouvat kotníčkové boty.

„Chtěl jsem na tebe počkat na letišti.“

Nepatrně sebou trhla leknutím a až příliš dlouho mlčela. Copak ho ani nevyplísní, že ji vyděsil?

„Na poslední chvíli jsem změnila plán. Nechala jsem ti vzkaz.“ Její tón byl obranný a chladný. Takhle si jejich shledání zrovna nepředstavoval.

„Dostal jsem ho.“ Vzkaz byl krátký a nicneříkající: Změna plánu. Vrátím se později. „Chtěl jsem tě vyzvednout, ale nevěděl jsem, kdy přiletíš.“

„Vzala jsem si taxi. O nic nejde.“ Začala si rozepínat košili. Jeho košili. Řekla mu, že když bude jeho hedvábí cítit na kůži, bude mít na tu dálku pocit, že je mu blíž.

„Těšil jsem se, až tě přivítám doma.“

„Promiň.“ Stále zněla naježeně.

„To je v pořádku.“ Jeho odpověď vyzněla monotónně, jako by taková opravdu byla.

„Byla jsem pryč jen čtyři dny.“

„Byly to velmi dlouhé dny. A velmi osamělé noci.“

„Děláš, jako bych ti ani nezavolala,“ odsekla a skoro podrážděně se k němu otočila zády.

Ano, zavolala a jejich rozhovor byl stejně krátký a neosobní jako její vzkaz. Víc se dozvěděl z tónu jejího hlasu než ze strohých slov.

Nechala košili sklouznout ze shrbených ramenou, pak se vysoukala z džínů a obojí nechala ležet na zemi. Nevšímal si nepořádku, který po sobě zanechala spíš bezmyšlenkovitě než bezohledně. Sledoval její dlouhou, pevnou siluetu. Útlé svaly, nebezpečné křivky a hladkou bronzovou pleť. Pocítil nutkavou potřebu dotknout se jí, mít ji, ale její chladná nálada ho přiměla k opatrnosti.

„To není totéž, bavit se napříč časovými pásmy.“ Usoudil, že to zní dost logicky na to, aby si mohl dovolit trochu nevrlosti. „Jsem rád, když jsi tady, se mnou.“

„Jsem tu teď,“ odpověděla tak kousavě, že se zamračil.

„Ne,“ opravil ji hlubokým a svůdně něžným hlasem. „Jsi tamhle.“ Poklepal na postel vedle sebe. „Pojď ke mně.“

Zaváhala a pak přešla k jejich dnes už společné posteli. Její chůze byla plná hrdosti a nezávislosti, což na jeho tváři vyvolalo úsměv. Kdyby se mu poddala snadno, netoužil by po ní tak zoufale.

Na chvíli se zastavila vedle postele s rukama v bok a promluvila bojovným tónem. „Dost blízko?“

„Ne.“ Natáhl ruku. „Sem dolů, abych tě mohl pořádně přivítat.“

Ať už byla tak nabroušená z čehokoli, nezabránilo jí to, aby si ho ve tmě nenašla. Prsty se letmo dotkla jeho dlaně. Něžně je sevřel, přitáhl si je ke rtům a zatáhl za ně. Klesla na matraci v polibku, který ji přivítal se sladkou důvěrností a přiměl ji, aby se na okamžik podrobila. Nesnažil se ji zastavit, když se napřímila. Pokud potřebuje odstup, dá jí ho. Aspoň na čas.

„Chybělas mi, ma chère. Kéž bych mohl jet s tebou.“

„O nic…“

„… nejde. Tos už říkala. Přesto jsem tam chtěl být pro tebe. Byl bych zrušil své schůzky, kdybys mě o to požádala. Bál jsem se tě nechat samotnou.“

„Proto jsi místo sebe poslal náhradu?“ Její otázka ho zasáhla jako tenká, ostrá čepel mezi žebra. Pak dala průchod svému hněvu. „Jak ses mohl opovážit, Maxi? Jak sis mohl dovolit poslat někoho, aby mě špehoval? Pokud mi nedokážeš věřit, když mě nemáš na očích…“

Dotkl se špičkami prstů jejích rtů. „To není ten důvod. Jen jsem se chtěl ujistit, že budeš v bezpečí.“

„A tak jsi poslal nějakého nemotorného zabijáka, aby mě sledoval? Věděla jsem o něm dřív, než přistálo letadlo. Nejsem pitomá.“

„Já vím, detektive. Chtěl jsem, abys o něm věděla. Jen pro případ.“

„Pro případ čeho? Že by mě přepadli na pohřbu?“ Vztekle si zajela rukou do krátkých, naježených vlasů. „Je to od tebe milé, že jsi tak paranoidní, ale naprosto zbytečné. Přestaň s tím. Jasný?“

„Jasný.“

Jeho mírná odpověď ji nepřesvědčila ani na okamžik. „Dokážu se o sebe postarat sama. Nepotřebuju ani nechci, abys věci dělal za mě.“

„A můžu prostě dělat něco s tebou?“

Tiše se zasmála, což byl pokrok. „Přivádíš mě k šílenství, Savoie.“

„A to na mně miluješ.“

Stiskla jeho ruku. „Ano, miluju.“ Zvědavě se rozhlédla po setmělém pokoji. „Co je to tu cítit? Voní to opravdu hezky.“

Rozsvítil světlo a ona spatřila na nočním stolku obrovskou kytici tmavě rudých růží smíchaných s dalšími drobnými voňavými květy.

„Ty jsou pro mě?“ Její hlas byl tichounký a trochu rozechvělý.

Když natáhla ruku, aby se dotkla sametových korunních plátků, ucítil na prsou náhlé napětí. Odkašlal si a snažil se znít nenuceně. „Chtěl jsem ti je dát na letišti, ale nejspíš bych z toho byl naměkko a sentimentální. Díky, že jsi mě ušetřila rozpaků.“

Dojatě na něj pohlédla. „Ještě nikdy jsem od nikoho nedostala květiny.“

Ve snaze vyhnout se tomu, co Cé Cé cynicky nazývala slaďárnou, pokrčil rameny. „A já je nikdy nikomu nedal. Nebyl jsem si jistý, jestli se ti budou líbit.“ Omotala mu ruce kolem krku, zabořila mu tvář do ramene a on ji objal. „Doufám, že ano.“ Se spokojeným povzdechem nasál její vůni. „Vítej doma, Charlotte.“

„Jsem tak ráda, že jsem tady.“ Ramena se jí podezřele zachvěla.

Přitáhl si ji těsněji k sobě a tváří se jí otíral o vlasy. Usoudil, že už je připravená o tom mluvit, a opatrně začal. „Bylo to těžké?“

„Přes dvacet let jsem ji neviděla, ani se mi neozvala.“

Dvacet let od doby, kdy její matka alkoholička opustila své dítě a manžela policistu. Byl zapotřebí osudný infarkt, aby se znovu setkaly – ovšem příliš pozdě.

„Na to jsem se neptal.“

Zjevně se jí do toho nechtělo, ale přesto odpověděla. „Nečekala jsem, že budu něco cítit, možná snad jen hněv. Nevím, co bych jí řekla, kdybych tam dorazila včas. Měla novou rodinu. Manžela pojišťováka, nevlastní děti, vnoučata.“ Trochu se zajíkla. „Setkala jsem se s nimi. Byli milí. Chtěli, abych bydlela v jejich domě, ale… připadalo mi to až moc divné. Kéž bych tě byla požádala, abys jel se mnou.“

To neochotné přiznání přišlo jen horko těžko a on nechtěl, aby toho litovala. Něžně ji políbil na čelo.

„Příště už nebudeš muset.“

„Už jsem pohřbila celou svou rodinu, Maxi.“ Rozechvěle se nadechla a on cítil, jak se snaží ovládnout. Ale moc jí to nejde. „Jsem tak unavená.“ A nesmírně láskyplně dodala: „Chyběl jsi mi.“

Zhasl světlo a choval ji v náručí. Celé dny nemyslel na nic jiného než na jejich vášnivé přivítání, nemohl se jí dočkat. Ale to teď bude muset počkat. Je to silná, vyrovnaná žena, kterou jen tak něco nerozhází. Takže když se hroutila, i nepatrně, rychle ji utěšoval. Stačilo mu, aby tam byl pro ni, aby ho objímala a on cítil její dech na svém krku. Čekal dvanáct let, než se s ní poprvé pomiloval. Pár hodin to vydrží.

„Zavři oči. Jsem tu s tebou.“ Když se uvolnila, políbil ji na hlavu a zašeptal: „Dobrou noc.“

A zatímco spala hlubokým bezesným spánkem, on byl vzhůru a ostražitý a kromě ní vedle sebe vnímal také zvuky noci.

Protože jeho ostražitost byla mnohem nezbytnější, než detektiv Charlotte Caissieová tušila.

Table of Contents

Prolog

1