Marián Čižmár

KARDINÁL JOZEF TOMKO

ŽIVOT V SLUŽBE EVANJELIA

Elektronická kniha

Marián Čižmár

Kardinál Jozef Tomko

Život v službe evanjelia

Recenzenti

Prof. ThDr. Cyril Hišem, PhD.

Doc. ThDr. ICLic. Štefan Mordel, PhD.

ThDr., HELic. Pavol Kollár, PhD.

Odborná spolupráca

P. ThLic. Tomáš Brezáni, CM

Jazyková úprava

Mgr. Monika Zbínová

Mgr. Martina Molnárová

Preklad do angličtiny

Viktória Lukáčová

Zalomenie

Mgr. Monika Zbínová

Tlač

TBB, a. s.

Na vydaní diela spolupracoval

Mult.Dr.h.c. doc. Ing. Milan Fiľo, PhD.

© Vydavateľstvo INREMAX, 2018

ISBN 978-80-971910-3-0

Predslov

Keď mi autor tejto knihy predložil návrh napísať môj životopis, nemal som problém dať mu svoj súhlas. Materiály sú zväčša známe a môj život sa odohrával na verejných miestach. Priebeh mojej kňazskej a biskupskej služby by azda zaujímal slovenských čitateľov, ktorí ma poznajú z verejných vystúpení a z kníh, ktoré som napísal po slovensky. Aj keď som niektoré z kníh a tiež svoje prejavy na misijných cestách pripravoval a písal v iných jazykoch, vždy som myslel na ich možné použitie v nejakej forme pre Slovákov vo vlasti alebo inde vo svete. V mojej službe Bohu, Cirkvi a ľuďom som síce zažil momenty, ktoré si vyžadovali skôr mlčanie ako posudky o ľuďoch a udalostiach, ale odohrali sa zväčša na Božom svetle, pred očami mnohých. Sľúbil som teda dať autorovi materiály, ktoré nemali ráz dôvernosti a povinného rešpektu pred dobrým menom iných.

Autor, ktorému som zveril dokumenty a materiály pre môj životopis, má moju plnú dôveru. Pozná a dobre ovláda zásady objektívneho spracovania historických udalostí a dokumentov, ktoré som chcel rešpektovať. Preto som ihneď od začiatku zdôrazňoval, že kniha má byť jeho dielo, spracované so zodpovednosťou ozajstného historika. On si mal preveriť aj moje prípadné názory. Bol som však ochotný aj odpovedať na jeho prípadné otázky.

V tomto duchu odpovedám aj na autorovu prosbu napísať úvod k jeho dielu. Prijímam ju s tým, že to je iba „predslov“ ku „slovu na úvod“, ktorým sa vlastná kniha začína.

Autor dal svojej knihe podtitul Život v službe evanjelia. Tento príliš honosný prívlastok beriem skôr ako výzvu na spytovanie svedomia než realistické tvrdenie o celom mojom živote. Ďakujem Bohu za všetko, čo mi v dlhom živote doprial. On vie najlepšie posúdiť, čo bolo naozaj v službe evanjelia. Aj ja musím povedať so sv. Pavlom: „Z Božej milosti som tým, čím som“ (1 Kor 15,10).

Kto sa trochu vyzná v mojom živote, ten nájde v knihe odozvu mojich spisov, ktoré som vydal počas viacerých desaťročí, ako aj hlavné dokumenty, ktoré som vydal v rôznych jazykoch a ktoré už dnes ťažko nájsť. Osobne to považujem za pozitívnu stránku tejto knihy a náhradu za akési „vybrané diela“ z mojej tvorby. Sú to najmä dva diely „Na misijných cestách“ (I. Rím 1989, II. Trnava 2003), „Na životných cestách“ (Trnava 2008), „Hľadieť za obzor“ (SSV 2014).

Všetkým čitateľom posielam srdečný pozdrav spojený s prianím zaujímavého a príjemného čítania.

V Ríme, 25. januára 2018

Jozef kardinál Tomko

Na úvod

Božia ruka a červená niť, ktorá nás vedie

Dvadsiate storočie sa zapísalo do histórie ako najkrvavejšie. Nikdy predtým za sto rokov nezahynulo toľko nevinných ľudí ako práve v storočí, ktoré si hrdo nahovára, že je dobou pokroku, ľudských práv a slobôd, demokracie a ďalších pekne znejúcich prívlastkov. Zostane však skutočnosťou, že to bolo storočie krvi, koncentračných táborov, potratov, eutanázie, pedofílie a iných deviácií. Žiť v takomto storočí bolo pre jedných cťou, pre iných tragédiou a hanbou. Lenže človek si nevyberá storočie, v ktorom sa narodil, rovnako ako si nevyberá ani rodičov, ani bratov a sestry; tie sú mu dané, v nich a s nimi musí žiť a v nich a s nimi realizovať vlastné dejiny spásy alebo zatratenia.

Na údolie riek Udavy, Cirochy, Laborca sa mnohí dívali a ešte aj dnes dívajú ako na Bohom zabudnutý kraj. Spomínam si na stretnutie pri bielom stole po birmovke vo Vyšnom Hrušove v roku 2005. Seminaristi, ktorí sprevádzali biskupa Mons. Stanislava Stolárika na birmovku, sa pýtali farára z Papína na miesto jeho pôsobenia:

„Metod, kde teraz pôsobíš?“

„V Papíne,“ odpovedal.

„A ktorým je to smerom?“ dokončil otázku seminarista.

„Tam smer nie je,“ odpovedal farár Metod, „tam je koniec!“ Seminaristi sa o toto miesto viac nezaujímali. Vtedy som vstúpil do rozhovoru ja a poopravil som Metoda:

„To nie je celkom tak, treba sa dívať na veci z tej lepšej stránky: Papín nie je koniec, ale začiatok! Tu sa začína naša miestna cirkev Košická arcidiecéza. Existujú záznamy zo začiatku 14. storočia, ktoré Papín uvádzajú ako mesto so stabilnou farnosťou, farárom a murovaným kostolom zasväteným Nanebovzatiu Panny Márie.[1] Učený a cyrilo-metodskou tradíciou nadchnutý jezuita Michal Fedor zastával mienku, že to bol práve Papín a okolie, kde sa na istý čas utiahol sv. Gorazd a jeho učeníci po vyhnaní z Veľkej Moravy po smrti sv. Metoda, arcibiskupa. Tomu by mal nasvedčovať aj dávny názov obce Papín – Páphaza – Dom kňazov. Odtiaľ vraj podnikali svoje misijné cesty na územie Vislanska a Krakovska, čoho dôkazom by mohli byť aj nepopierateľné stopy kultu sv. Gorazda, ktorého liturgické slávenie uvádza krakovské direktórium z 15. storočia. Sú to zaujímavé hypotézy, ktorých pravdivosť azda v budúcnosti potvrdí či vyvráti historická veda.[2]

Ale predsa len niečo v tomto kúte Slovenska i sveta je. Vychádzajme z tvrdenia, že Papín je začiatok duchovnej cesty, ktorá sa ako had tiahne po brehoch riek Udavy a Laborca. Za obcou Udavské rieku Udavu pohlcuje mocnejší Laborec, ktorý na svojej púti po Zemplíne splynie s Uhom a Tisou, aby všetky tieto vody veľký Dunaj vniesol do vĺn Čierneho mora. A znovu sme pri našich apoštoloch sv. Cyrilovi a Metodovi, lebo títo dvaja prv, než sa odhodlali ísť na púť k našim predkom, podstúpili školu apoštolátu na brehoch Čierneho mora, v Chersone na Kryme. Odtiaľ aj s pápežom mučeníkom sv. Klimentom, ktorého relikvie tam našli, prišli hlásať radostnú zvesť o spáse v Kristovi Ježišovi v roku 863 našim predkom. A tak vidíme, že je tu istý čarovný kruh, v strede ktorého je Boh.[3]

Urobme si krátku exkurziu a poďme proti prúdu rieky Laborca, nahor po laboreckej doline. Na tejto ceste stretávame až nápadne veľké množstvo pamätných bodov kresťanskej duchovnosti a kultúry, ktoré sa tu stáročiami nakumulovali. Je to náhoda? Ale náhody predsa nejestvujú.

Udavské je rodiskom kardinála Jozefa Tomka, miestom pôsobenia významných osobností, akou bol napr. Štefan Hések, farár a dekan, miestom mnohých kňazských a rehoľných povolaní, ale aj iných významných osobností.

Po ľavej strane, len niekoľko kilometrov za kopcami, nájdeme starobylú obec Ohradzany, ktorej pôvodný názov dáva tušiť veľkomoravské hradisko. Patrocínium prvého známeho kostola, ktorý bol zasvätený svätému Jakubovi staršiemu, apoštolovi, dáva tušiť, že ide naozaj o starobylú lokalitu s kresťanskou kultúrou. Práve z tejto obce pochádza prvý košický arcibiskup a metropolita Mons. Alojz Tkáč.

Po pravej strane našej cesty proti prúdu Laborca je obec Ľubiša, ktorá je rodiskom prvého prezidenta samostatného Slovenska v povojnovom období, Michala Kováča. Najbližšia farnosť od Ľubiše na sever je Zbudské Dlhé, obec, ktorá je rodiskom druhého a terajšieho košického arcibiskupa a metropolitu Mons. Bernarda Bobera.

A do tretice na ceste laboreckou dolinou prídeme aj do obce Čertižné, kde uzrel svetlo sveta v poradí siedmy košický biskup Mons. Ján Perger, účastník pamätného Prvého vatikánskeho koncilu (1869 – 1870).

Vrcholným bodom putovania je starobylé duchovné a náboženské centrum kresťanov byzantského obradu, baziliánsky kláštor a kostol Zoslania Svätého Ducha otcov baziliánov v Krásnom Brode pri Medzilaborciach. Od stredoveku tu bolo centrum najznámejších pútí počas sviatkov Svätého Ducha. Putovali sem veriaci východného obradu zo širokého okolia, aj z územia dnešného Poľska. K tomuto miestu sa viaže aj úcta k zázračnej ikone Matky Božej. Jej sa pripisuje zázrak uzdravenia slepého mládenca, ktorý sa umyl vodou zo studničky, ktorá je aj dnes vo veľkej úcte. V 18. storočí tu mali baziliáni významné učilište, na ktorom sa formovali významné osobnosti cirkevného života. Bolo to miesto, kde biskupské svätenia prijímali biskupi byzantského obradu.[4]

No vráťme sa k bodu, kde sa Udava vlieva do Laborca. V okruhu necelých piatich kilometrov je situované už spomínané rodisko nesporne najvýznamnejšej osobnosti novodobých slovenských dejín, kardinála svätej rímskej Cirkvi, Jozefa Tomka, a tým miestom je obec Udavské.

Po pravej strane toku Laborca stojí mesto Humenné, kde až do roku 1531 požehnane účinkovali duchovní synovia sv. Františka, a od roku 1615 tu mali slávne kolégium otcovia jezuiti, medzi ktorými pôsobili aj sv. Štefan Pongrác, jeden z troch svätých košických mučeníkov.[5] V Humennom sa narodil biskup František Ziči[6] a tiež prvý bratislavský eparcha Peter Rusnák.[7]

A blízko sútoku riek Cirochy, Udavy a Laborca je obec Hažín nad Cirochou, rodisko prvého prešovského gréckokatolíckeho arcibiskupa a metropolitu Mons. Jána Babjaka, SJ.

Môžeme teda povedať, že tento kút slovenskej zeme nie je koniec, ale začiatok; tu sa ak nie všetko, tak zaiste mnohé začína. Tu sa akosi tajomne spája kresťanský Východ so Západom.

Do tohto prostredia pred sto rokmi prišiel syn slovenskej zeme zo západu Slovenska, aby obohatil ľud na východe Slovenska. No boli by sme neobjektívni, ak by sme nepovedali, že aj tento – na materiálne dobrá neraz veľmi chudobný ľud – vedel obohatiť inými darmi vzdelaného kňaza zo západu Slovenska, Štefana Héseka. Mladý žiak a študent Jozef Tomko si to dobre všimol a vybadal v týchto jednoduchých ľuďoch mocný potenciál duchovnej energie. Výstižne to vyjadril, keď do časopisu Plameň napísal: „Hnutia, ktoré majú často vplyv na štátne zriadenie, vznikajú najviac z jednoduchého ľudu a sú prejavom energie ľudu. Keď sa nájde vodca, ktorý vie ľud dobre viesť, môžu z tejto energie vyrásť veľké veci. Pracovať s ľudom je krásna vec. Má také krásne myšlienky, že ich nenachádzame ani u veľkých vedátorov.“[8] Aj on zatúžil po takomto živote vzájomného obohacovania sa. „Pri tých ľuďoch, ktorí dýchajú vôňou zeme, pri tých nízkych a predsa citovo a myšlienkovo tak vysokých ľuďoch, cítil by som sa najlepšie.“[9]

Tak, ako sa tu zlievajú tri dôležité rieky, tak podobne sa tu zlievajú základné kresťanské tradície: západná, pravoslávna a byzantská, zjednotená s Rímom. Všetky tri spája aj cyrilo-metodská tradícia.

Keď sa začiatkom 30. rokov minulého storočia veriaci v obci Adidovce rozhodovali pri výstavbe spoločného kostola pre oba obrady katolíckej Cirkvi, prišlo aj na patrocínium kostola. Rozhodli sa, že kostol bude zasvätený sv. Cyrilovi a Metodovi. Biskupi Jozef Čársky, košický apoštolský administrátor, a bl. Peter Pavol Gojdič, OSBM, prešovský gréckokatolícky apoštolský administrátor, to schválili, o čom bola vystavená úradná listina, ktorú podpísali obaja biskupi a dekani, Štefan Hések, humenský dekan, a Alexej Toronský, gréckokatolícky humenský dekan.[10] Bol to jeden z troch prvých kostolov na území terajšej Košickej arcidiecézy, ktorý je zasvätený sv. Cyrilovi a Metodovi v medzivojnovom období minulého storočia.[11] Aj to je zaiste zásluhou Štefana Héseka. Ak sa pýtame na pôvod cyrilo-metodskej tradície ako významného rozmeru spirituality Jozefa Tomka, tu niekde treba hľadať jej korene.

Nie koniec, ale začiatok. Tu v tomto kúte slovenskej zeme sa začala odvíjať pomyselná červená niť života Jozefa Tomka, chudobného chlapca statočných kresťanských rodičov. Nasledujúc túto niť, na začiatku ktorej je prst Boží, prešiel nástrahami, ktoré musel zdolávať na ceste života, a zastavil sa až na najvyššom mieste, na ktorom môže stáť; keď ho Kristov zástupca na zemi vymenoval za kardinála a zveril mu úrad vedenia svetových misií v Cirkvi. „Vtedy som si začal uvedomovať,“ napísal neskôr, „ako sa Pán Boh v živote s človekom hrá, pravda, v dobrom slova zmysle, zároveň však si ho pripravuje na určité úlohy. Začal som rozmýšľať o tom, ako začal mňa Pán Boh pripravovať na túto misionársku činnosť. Rozmýšľal som, trošku som sa zahľadel do minulosti, premietol som si celý svoj život. V tú noc som veľmi málo spal, prevracal som sa na posteli a myslel na to, čo ma čaká a ako som sa vlastne dostal až sem. Vždy som naozaj veril v Božiu prozreteľnosť – v to, že Božia starostlivosť je určená osobitne každému z nás, každej osobe. Videl som preto Boží prst aj vo svojom živote: Božiu prítomnosť, ktorá sa týka nielen všeobecných dejín národov a ľudstva, ale aj malých dejín drobných ľudí ako som ja. A táto viera mi pomáhala odkryť červenú niť vo svojom živote, aj ruku, a to milosrdnú a dobrotivú ruku Božiu, ktorá ma viedla tak, aby ma pripravila na takú veľkú a dôležitú úlohu.“[12]

Kniha o kardinálovi Jozefovi Tomkovi začala naberať konkrétne črty počnúc rokom 2014, kedy si kardinál Tomko pripomínal 90 rokov života. No bola písaná aj v perspektíve blížiacich sa ďalších významných výročí: v roku 2017 to bolo 700 rokov od prvej písomnej zmienky o jeho rodnej obci Udavskom (r. 1317), na rok 2018 pripadá 75. výročie od chvíle, kedy mladý maturant Jozef Tomko vykročil za hlasom Pánovým s pevným rozhodnutím celý svoj život, svoje sily a schopnosti dať do služby Krista a jeho Cirkvi – v roku 1943 totiž vstúpil do Kňazského seminára sv. Cyrila a Metoda v Bratislave, aby sa stal Kristovým kňazom. Zároveň v tom istom roku začal svoje filozofické a teologické štúdiá na teologickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. A napokon, blíži sa aj rok 2019, kedy uplynie 95 rokov od jeho narodenia (r. 1924), 70 rokov od jeho kňazskej vysviacky (r. 1949), a 40 rokov od jeho biskupskej vysviacky (r. 1979). Pripomínať si všetky tieto výročia kardinála Jozefa Tomka je výzvou, ba priam povinnosťou k napísaniu a vydaniu publikácie, ktorá v základných kontúrach predstavuje slovenskej verejnosti túto významnú osobnosť slovenských, a nielen cirkevných dejín.

V jednej knihe sa nedá napísať všetko. Tak ako knihy o dejinách miest a obcí nemôžu pojať všetko, ale len niektoré udalosti, tak aj kniha o kardinálovi Tomkovi chce poskytnúť informácie, ktoré čitateľovi umožnia vytvoriť si základný obraz o tejto významnej osobnosti. K tomu bola zvolená aj metóda písania. Značný priestor je daný slovám hlavnej postavy. Je v nej množstvo výrokov Jozefa Tomka, jeho myšlienok, spomienok, názorov, usmernení pre život, čo môže byť užitočným pre tých, ktorí sa v budúcnosti odhodlajú o ňom písať či pri rozličných príležitostiach rozprávať.

Je mojou túžbou, aby táto práca priniesla dobré ovocie, ktoré bude na slávu Boha a pre duchovné dobro všetkých ľudí dobrej vôle; to všetko aj v duchu biskupského a kardinálskeho hesla Jozefa Tomka: Ut Ecclesia aedificetur – Aby sa Cirkev vzmáhala!

1

PRVÁ ČASŤ

od kolísky k oltáru

Starý farský kostol v Udavskom z r. 1701, v ktorom bol Jozef Tomko pokrstený

I. kapitola

Rodisko a rodina

Kto sa stretne s významnou osobnosťou, právom si kladie rôzne otázky. Odkiaľ pochádza? Kde sa narodil, vyrastal? Kto sú jeho rodičia, súrodenci, príbuzní? Kde študoval a kto sú jeho učitelia? Odohralo sa v jeho detstve niečo, čo by istým spôsobom naznačovalo jeho budúce postavenie? Takéto a podobné otázky stoja na počiatku literárneho druhu, ktorý sa od antických čias až po súčasnosť nazýva biografia. Autori tohto druhu literárneho diela definujú biografiu ako „rozprávanie o ľudskom živote človeka od jeho narodenia až po smrť“.[13]

Ako príklad životopisného diela v antickom svete možno uviesť autora Plutarcha a jeho dielo Paralelné životopisy (Bioi paralléloi). Klasickým príkladom biografie neskorej antickej helenistickej doby je dielo Flavia Filostrata zo začiatku 3. storočia po Kristovi. Z okruhu latinskej kultúry je napr. dielo Svetonia (69 – 140 po Kristovi) Životy cisárov. V židovskej diaspóre je klasickým príkladom dielo Život Mojžiša od autora Filona Alexandrijského (20 pred Kr. – 45 po Kr.). Z prvých storočí kresťanskej éry možno uviesť biografické dielo sv. Hieronyma O vynikajúcich mužoch (De viris illustribus) či dielo diakona Ponzia (3. storočie) Život a umučenie Cypriána, alebo životopisné dielo sv. Atanáza (+ 373) Život sv. Antona pustovníka či dielo Sulpicia Severa Život Martina z Tours z konca 4. storočia.[14] Z novších čias sa stalo známym životopisné dielo o pápežovi Jánovi Pavlovi II., Svedok nádeje, ktorého autorom je americký novinár a spisovateľ George Weigel. V tejto línii možno vidieť aj biografiu o slovenskom kardinálovi Jozefovi Tomkovi.

1. Pohľad do dejín obce a farnosti Udavské

Najkrajší kút v šírom svete je moja rodná zem,

zelený sad v plnom kvete je moja rodná zem.

Čierne hory pyšno stoja, až sa nebies dotýkajú

a pod nimi šíre polia kvetmi posiate na zemi raj vytvárajú.

Tá jediná a nie iná má pre mňa toľko krás

a preto verným chcem jej ostať po celý čas

a preto verným chcem jej ostať po celý čas.[15]

V roku 2001 vyšla cenná publikácia historika Ferdinanda Uličného o osídlení Zemplína. O rodisku Jozefa Tomka, Udavskom, v nej píše: „Začiatkom 14. storočia patrilo územie severného Zemplína, vtedy chápané ako časť uhorského pohraničia susediaceho s Haličskom, šľachticovi Petrovi, synovi Petena. Peter sa dvakrát pokúsil zabiť kráľa Karola Róberta, za čo mu kráľ oprávnene zhabal zemplínske majetky a roku 1317 ich daroval vernému prívržencovi a poradcovi Filipovi Drugetovi. Medzi zhabanými a darovanými bola aj dedina Udavské, pričom vtedy vznikla o nej najstaršia zachovaná správa. V písomnostiach od 14. do 17. storočia sa vyskytuje pod názvom Udva v rozličných pravopisných obmenách. Pôvodný názov dediny bol totožný s názvom tamojšieho potoka. Koncovka názvu –va svedčí o jeho starobylosti a umožňuje predpokladať, že sídlisko jestvovalo pred 13., prípadne 11. storočím. Nepochybne patrí k najstarším sloviensko-slovanským sídliskám v blízkom okolí.“[16]

V súvislosti s konštatovaním prof. Ferdinanda Uličného sa môžeme domnievať, že aj počiatky kresťanského života a tiež aj farnosti Udavské siahajú zhruba do tohto obdobia. Autor ďalej konštatuje, že v obci Udavské jestvoval kostol už v 14. storočí. Písomný doklad o prvom známom farárovi z Udavského pochádza z roku 1456. Ide o farára, ktorý sa volal Vavrinec (Lawrencio de Wdva plebano).[17] Schematizmus Košickej diecézy z roku 1840 uvádza, že farnosť Udavské je farnosť starobylá.[18] Presný dátum založenia farnosti sa nám asi ťažko podarí zistiť. No dá sa predpokladať, že jej vznik sa pohybuje niekedy v časoch prvotného konštituovania farnosti v rámci profilácie náboženských štruktúr na začiatku Uhorského kráľovstva.

Ďalší významný slovenský historik, autor publikácie Osídlenie severného Slovenska, Ján Beňko, konštatuje, že „pred rokom 1549 v Humenskom dištrikte za Beskydským predhorím bolo iba 12 rímskokatolíckych farských kostolov, a medzi nimi uvádza aj Udavské.“[19] Krátko po tomto roku sa Udavské, tak ako aj ostatné katolícke farnosti na drugetovskom panstve, stali protestantskými. Niekedy v polovici 16. storočia aj humenskí Drugetovci prijali protestantskú vieru a na svojom panstve zaviedli nové náboženstvo. Protestantskí kazatelia vykonávali bohoslužby v Udavskom v rokoch 1579 až 1628.[20] Z dobových dokumentov je dokázateľné, že v roku 1600 bola v Udavskom protestantská fara, kostol a škola.[21]

Tento stav trval až do prvej polovice 17. storočia, kedy Drugetovci znovu konvertovali na katolícku vieru. Následne vyvinuli úsilie na to, aby do Humenného prišli jezuiti a založili tam kolégium i školu. To sa aj stalo v roku 1615, kedy bola podpísaná fundačná listina humenského jezuitského kolégia.[22] Náplňou ich práce bola nielen pedagogicko-výchovná činnosť v škole, ale aj pastoračná činnosť v Humennom a misie v obciach Drugetovského panstva. V roku 1619 malo humenské kolégium spolu 27 členov, z toho 15 pátrov.[23]

Jedna časť z nich sa venovala vyučovaniu, ďalší sa venovali misijnej činnosti v okolitých obciach. Treba pripomenúť, že túto misijno-pastoračnú činnosť počas svojho pôsobenia v Humennom v rokoch 1615 – 1618 vykonával aj jeden z troch košických mučeníkov, sv. Štefan Pongrác. A keďže Udavské bolo súčasťou Drugetovského panstva a jeho vzdialenosť od Humenného je len 4 – 5 km, je veľmi pravdepodobné, že sv. Štefan Pongrác misijno-pastoračnú činnosť vykonával aj v Udavskom.

Schematizmus Košickej diecézy z roku 1840 uvádza, že kostol v Udavskom bol postavený v roku 1689 a bol zasvätený tajomstvu Najsvätejšej Trojice.[24] Išlo o drevený kostol.[25] Už o dvanásť rokov neskôr, totiž v roku 1701, bol postavený nový kostol z pevného materiálu vďaka štedrosti nového patróna, grófa Petra Zichyho.[26] V roku 1882 bola prevedená na tomto kostole renovácia kostolnej veže. Začiatkom 20. storočia však tento kostol už nevyhovoval a aj zásluhou vtedajšieho farára Štefana Héseka bol v roku 1927 postavený nový kostol, ktorý stojí dodnes. V roku 1937 zo zbierok veriacich bola prevedená vnútorná maľba kostola.[27]

Na filiálke Veľopolie bol postavený kostol v roku 1775 na náklady miestnej komunity a bol zasvätený Navštíveniu Panny Márie. I tento kostol bol zbúraný a v roku 1970 bol postavený nový.

Doposiaľ sa podarilo zistiť mená 31 katolíckych kňazov, ktorí pôsobili v Udavskom. Prvým z nich bol Vavrinec v roku 1456 (Lawrencio de Wdva plebano).[28] V roku 2018 farnosť spravoval Vincent Dráb. V rade duchovných správcov farnosti Udavské sú aj takí, ktorí boli nositeľmi cirkevných hodností. Čestnými kanonikmi Košickej katedrálnej kapituly boli farári Ján Spavelko[29], Anton Jelínek[30], Andrej Lehoczky[31] a Ladislav Bartko[32]. Titulom čestného kanonika bol poctený aj Dr. Štefan Hések, ktorý ako prešovský farár zastával aj úrad generálneho vikára v rokoch 1939 – 1946. V roku 1943 bol poctený titulom apoštolský protonotár.[33]

2. Dr. Štefan Hések

– vzor dobrého pastiera a duchovného otca

Udavské bolo klasickou vidieckou farnosťou. Výnimočnosť tejto farnosti pridal farár Dr. Štefan Hések (1892 – 1953), rodák z Kútov. Práve kňazi zo západného Slovenska vniesli do života východoslovenskej diecézy oživenie v podobe aktivít, ktoré priniesli ovocie aj v povolaní Jozefa Tomka. Na detstvo a rodisko si spomínal takto: „Moje detstvo a mladosť sa viažu na Udavské, malú obec pri Humennom. Narodil som sa v chudobnej robotníckej rodine, mám dve sestry. Za veľa vďačím svojim rodičom, najmä matke, ktorá uvádzala do života viery nielen nás, ale aj nasledujúce dve generácie počas neslobody. V dedine pôsobil v medzivojnovom období vynikajúci kňaz Dr. Štefan Hések, ktorý našu dedinu povzniesol zo stránky náboženskej, kultúrnej i národnej. Mal živý styk s mládežou a povzbudzoval nadaných žiakov a žiačky do štúdia.“[34]

Dr. Štefan Hések, farár a dekan v Udavskom

Škola v Udavskom z r. 1912, ktorú navštevoval žiak Jozef Tomko

Dr. Hések bol učený kňaz so širokým rozhľadom, u ktorého sa stretávali viacerí vzdelanci, a ktorý udržiaval aj dobré styky s humenským rabínom.[35] On bol prvým kňazským vzorom pre Jozefa Tomka. „Po prvej svetovej vojne Udavské dostalo mladého farára v osobe Dr. Štefana Héseka, rodáka z Kútov,“ spomína kardinál Tomko a pokračuje: „Ovocím jeho pôsobenia je aj štrnásť kňazov, ktorí dodnes z tejto obce vyšli. Svojou činnosťou povzniesol Udavské na živé náboženské a kultúrne centrum. To bolo prostredie, v ktorom som sa narodil a vyrastal.“[36]

Kardinál Jozef Tomko tejto vynikajúcej osobnosti venoval jednu z úvah v knihe Hľadieť za obzor, ktorá vyšla z príležitosti jeho 90. narodenín v roku 2014. V nej podáva krátky pohľad na svojho farára z detských rokov:

„Štefan Hések sa narodil na Záhorí, v obci Kúty, dňa 29. februára 1892. Bol štvrtým dieťaťom rodičov Vavrinca a Terézie. Okrem neho mali tri dcéry. Najväčší vplyv na Štefana pri raste jeho osobnosti mali jeho roľnícki rodičia Vavrinec a Terézia. Jeho príkladného otca Vavrinca si starší Udavčania ešte pamätajú, lebo strávil svoje posledné dni u syna na fare a tam aj zomrel; po smrti ho previezli do Kútov. Nebude od veci zdôrazniť starú pravdu, že veľkí ľudia vyrastajú v dobrých, i keď nie bohatých rodinách…

Za kňaza bol vysvätený v roku 1916, ale doktoráty mu nenaplnili hlavu pýchou alebo vysokými ašpiráciami. Po krátkom kaplánčení prichádza v roku 1918 za farára do Udavského. Bolo práve po prvej svetovej vojne, bieda bola všeobecná a dedina nijako nepríťažlivá: starý kostol, fara taktiež, ľud dosť ubitý. Mladý kňaz sa pustil s celou dušou do práce. Starostlivo si pripravoval kázne, ktoré trvali dlhšie ako naše desaťminútovky. Preberal pravdy viery, vysvetľoval ich jednoduchou rečou a osvetľoval príkladmi. Pamätám sa, ako zaujal celý kostol, keď na Nový rok vysvetlil tragédiu Titanicu, ako sa cestujúci na tejto modernej lodi z veľkej zábavy ocitli v lone smrti. Medzitým začal organizovať mladých, chodil medzi nich, počúval krásne východniarske piesne, aj sám si rád s nimi zaspieval. Venoval sa školskej mládeži, nikdy nevynechal hodinu náboženstva, povzbudzoval rodičov, aby sa nebáli poslať nadané deti na štúdiá, sám začal nacvičovať divadlá a medzitým dvíhal ľudí po náboženskej i kultúrnej stránke.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Predslov

Na úvod

1 PRVÁ ČASŤ: od kolísky k oltáru

I. kapitola: Rodisko a rodina

2 DRUHÁ ČASŤ: v kňazskej službe

3 TRETIA ČASŤ: v službe nástupcu apoštolov

4 ŠTVRTÁ ČASŤ: kardinál a prefekt

5 PIATA ČASŤ: so srdcom na Slovensku

6 ŠIESTA ČASŤ: s pápežom na Slovensku

7 SIEDMA ČASŤ: areopágy činnosti

textová príloha