Mud, Sweat and Tears

Copyright © Bear Grylls, 2011

Translation © Jakub Futera, 2018

© Nakladatelství jota, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-365-9

Věnováno mé matce.

Děkuji ti.

Prolog

Je třicet stupňů pod nulou. Zakroutím prsty, ale stejně mi pořád mrznou. Staré omrzliny vám nikdy nedovolí úplně zapomenout. Za to vděčím Mount Everestu.

„Nachystanej, kámo?“ ptá se mě kameraman Simon s úsměvem. On už má veškerou techniku připravenou.

Taky se usměju. Jsem nezvykle nervózní.

Cítím, že něco není úplně v pořádku.

Jenže já ty vnitřní hlasy zas tak často neposlouchám.

Je čas jít do toho.

Po hlavě.

Ne, jasně, nohama.

___

Štáb mi říká, že ostře řezané severní kanadské Skalisté hory vypadají dnes ráno přímo úchvatně. Ani jsem si nevšiml.

Já se teď musím hluboce ponořit do svého tajuplného vnitřního vesmíru. Do svrchované části svého já, které samozřejmě znám nejlíp, ale navštěvuju ho jen výjimečně.

Tuhle výsostnou zónu využívám zřídka. Třeba teď.

Pode mnou se rozevírá sto metrů strmého sněhu a ledu. Strmého, ale dá se to zvládnout.

Tenhle typ rychlého sestupu jsem dělal už mnohokrát. Nesmíš podlehnout sebeuspokojení, říká mi ten hlas. A má vždycky pravdu.

Poslední hluboký nádech. Pohled na Simona. Němé přikývnutí z jeho strany.

Jenže jsme to ošidili. Vím to. A stejně nic neudělám.

Skáču.

Okamžitě mě strhne rychlost. Normálně to miluju. Tentokrát se bojím.

V takových chvílích se přece nikdy nebojím.

Vím, že je něco špatně.

Během pár vteřin letím skoro sedmdesátkou. Nohama napřed, dolů ze srázu. Jen centimetry od hlavy mi sviští kusy ledu. Můj svět.

Rychlost nabírá na síle. Hrana srázu se blíží. Čas zastavit pád.

Přetáčím se na břicho a zasekávám cepín do sněhu. Do vzduchu vystřelí oblak bílého prachu a ledu. Uvědomuju si, jak rychle zpomaluju, a vší silou tlačím cepín hlouběji do svahu.

Funguje to, jako vždycky. Namazaný stroj. Totální sebevědomí. Jedna z těch vzácných, průzračně čistých chvil.

Je prchavá. Už je pryč.

Teď se nehýbu.

Svět se zastaví. A pak – prásk!

Simon, s těžkými dřevěnými saněmi a mohutným kovovým pouzdrem na kameru, se mi trefí přesně do levého stehna. Řítí se hodně přes sedmdesát. Cítím, slyším a vidím okamžitou explozi bolesti, rachotu a bílé.

Jako nákladní vlak. A mě to srazí z hory dolů jako nějakou loutku.

Život se zastaví. Všechno mi to připadá jako ve zpomaleném filmu.

Ale i v tom nepatrném zlomku vteřiny si stihnu uvědomit: o stupeň jiná dráha a saně by mně urazily hlavu. A to by, bez jakýchkoli pochyb, byla moje poslední nedokončená myšlenka.

Svíjím se strašnou bolestí.

Brečím. Jsou to ale slzy úlevy.

Jsem zrasovaný, ale naživu.

Vidím vrtulník, ale neslyším jediný zvuk. Pak nemocnice. Od chvíle, kdy odstartoval seriál Nutné k přežití, už jsem si jich pár zažil. Nechci se rouhat, ale nenávidím je. Když zavřu oči, vybaví se mi všechny. Třeba špinavá, krví zacákaná pohotovost ve Vietnamu, když jsem si v džungli uřízl půlku prstu.

Jo, mám toho za sebou fakt hodně.

Jen tak namátkou: sesuv kamení na Yukonu, o strašném pádu na Kostarice ani nemluvím, pak taky zával v důlní štole v Montaně nebo mořský krokodýl v Austrálii. Anebo pětimetrový tygr, na kterém jsem přistál v Pacifiku, a hadí uštknutí na Borneu.

Nespočetněkrát to bylo o prsa.

Všechno mi to splývá. Všechno, co nemuselo dopadnout.

A dopadlo. Jsem naživu.

Proč si kazit náladu? Život patří živým.

Směju se.

Druhý den už o té bouračce nevím. Je pro mě minulostí. Bouračky se prostě dějou, není to ničí chyba.

Poučím se. Budu poslouchat hlasy. A jdu dál.

„Hele, Siy, jsem v pohodě. Až se odsud dostaneme, mám u tebe piňakoládu. Jo, a pošlu ti účet za evakuaci, felčary a rehabku.“

Chytí mě za ruku. Toho chlapa fakt miluju. Už jsme si toho tam venku dost prožili.

Kouknu dolů na podlahu. Rozervaná kombinéza, zakrvácená bunda, rozmlácená minikamera a brýle napadrť.

Sám sebe se ptám, kdy se tohle šílenství stalo mým životem.

Část 1

„Mladí neznají obezřetnost, proto se pokoušejí o nemožné, jedna generace za druhou – a daří se jim to.“

Pearl S. Bucková

Kapitola 1

Walter Smiles, můj pradědeček, si svůj život jasně nalajnoval. Když vdechoval průzračně čistý slaný vzduch severoirského pobřeží, které tolik miloval, hleděl přes moře ke vzdáleným Copelandovým ostrovům hrabství Down. Umínil si, že právě tady u Portavo Point, v divoké, větrem ošlehané zátoce se jednoho dne usadí.

Snil o tom, že vydělá balík peněz, ožení se s láskou svého života a postaví tu pro ni dům. Přesně na tomhle místě, v této malé zátočině přehlížející drsné irské pobřeží. Ten sen, který postupně uváděl v život, však nečekaně ukončila tragédie.

___

Walter pocházel ze starého rodu pracovitých a rázných lidí: sice nijak významných, žádná vyšší vrstva, ale praktických, na rodinu zaměřených a v každém ohledu přičinlivých.

Jeho dědečkem byl Samuel Smiles, který v roce 1859 napsal první „motivační“ knihu s názvem Self-Help. Stalo se z ní přelomové dílo a okamžitý trhák. V prodeji prvního vydání dokonce překonala i spis O původu druhů Charlese Darwina.

Největším poselstvím Samuelovy knihy byla životní zásada, že k osobnímu úspěchu člověka přispívá hlavně tvrdá práce a vytrvalost. V období viktoriánské společnosti, kdy všechno bylo možné, stačilo jen opravdu chtít, zahrála Self-Help na tu správnou strunu. Byl to prostě nejzdařilejší průvodce osobním růstem, strhující úplně obyčejné lidi k velkým skutkům. V jádru jednoznačně sděloval, že ušlechtilost není dědičným právem, nýbrž je definována čistě naším konáním. Obsahoval jednoduchý, přesto do té doby nevyřčený návod, jak prožít smysluplný a spokojený život – a gentlemana vykresloval podle charakteru, a ne barvy krve.

___

Bohatství a společenské postavení nemusí nutně souviset se skutečnými kvalitami gentlemanů.

Chudý člověk s bohatým duchem je v každém ohledu nadřazen bohatému člověku s ubohým duchem.

Půjčíme-li si slova svatého Pavla, pak první z nich říká „ač nemá nic, patří mu veškeré věci“, zatímco ten druhý, ač vlastní vše, nemá nic.

Jen chudí duchem jsou opravdu chudí. Člověk, jenž ztratil vše, ale uchoval si odvahu, srdečnost, naději, ctnost a úctu k sobě samému, zůstává bohatým.

To byly pro viktoriánskou, aristokratickou, třídní anglickou společnost přímo revoluční ideje. Aby své myšlenky utvrdil (a bezpochyby naštval nejedno dědičné aristokratické ego), nezapomněl Samuel ještě jednou zopakovat, že být ušlechtilým mužem je něco, co si nutně musíte zasloužit: „K velikosti neexistuje vstupenka zadarmo.“

___

Samuel Smiles končí svou knihu následující historkou:

Gentleman se pozná podle ochoty obětovat se, upřednostnit ostatní, a to v každé situaci, byť by nebyla ani hodna přílišné pozornosti… Vzpomeňme na historku o udatném generálu siru Ralphovi Abercrombym, smrtelně zraněném v bitvě o Abúkir, jemuž podložili hlavu vojenskou přikrývkou, čímž mu významně ulevili od bolesti.

„Co to je?“

„Je to jen přikrývka jednoho vojáka,“ zněla odpověď.

„Čí přikrývka je to?“ otázal se a nepatrně pozdvihl hlavu.

„Jednoho z našich mužů.“

„Přál bych si znát jméno vojáka, jemuž ta přikrývka patří.“

„Je Duncana Roye z dvaačtyřicítky, sire Ralphe.“

„Pak tedy dohlédněte na to, aby Duncan Roy dostal svou přikrývku zpátky ještě dnes v noci.“

Ani tváří v tvář smrtelné agónii nehodlal generál připravit obyčejného vojína o to, co jej mělo v noci chránit před chladem.

Jak napsal Samuel − opravdová odvaha a gentlemanství jdou ruku v ruce.

A v takové rodině, kde platil hodnotový systém vystavěný na ušlechtilých činech a myšlenkách, vyrůstal a snil Walter, můj pradědeček.

Kapitola 2

V průběhu první světové války si praděda Walter vyzkoušel všechno možné. Vědělo se o něm, že patří k těm nemnoha důstojníkům, kteří se na bojišti nezaleknou naprosto ničeho.

Získal pilotní licenci, ale rychle si uvědomil, že kvůli nedostatku letadel ve vzduchu moc akce nezažije. Nastoupil tedy jako podporučík k divizi obrněných vozů v Královském námořnictvu, což byla jedna z prvních jednotek speciálních sil vytvořených Winstonem Churchillem.

Na rozdíl od britských důstojníků na západní frontě, kteří byli nekonečné měsíce uvězněni v zákopech, se octl na mnoha významných válečných jevištích – a byl ve svém živlu. Walterův velící důstojník dokonce uvedl v oficiální zprávě: „Neohrožený postoj k nebezpečí, jakož i utrpení ze strany poručíka Smilese stojí nepochybně za zmínku.“

Walter byl následně přidělen k carské ruské armádě, s níž pak bojoval proti Turkům na kavkazské frontě. Tam velmi rychle povyšoval: na poručíka v roce 1915, korvetního kapitána v roce 1917 a fregatního kapitána v roce 1918. Získal také mnohá vyznamenání – Řád za vynikající službu (1916 a znovu v roce 1917), Dubovou ratolest (1919) a k tomu několik ruských a rumunských medailí.

Záznam k jeho prvnímu Řádu za vynikající službu uvádí: „Byl zraněn 28. listopadu 1916 v Dobrudže. Po odchodu z nemocnice se dobrovolně přihlásil jako velitel eskadrony se speciálním úkolem u Brăily, přičemž jeho chrabrost při této misi byla klíčovým faktorem úspěchu.“

Během plnění úkolu dvakrát vylezl z lehkého obrněného vozu, aby ho v těžké palbě nastartoval. Když ho zasáhla kulka, ukryl se v příkopu a po zbytek dne neváhal odrážet útok. Přestože byl Walter zraněn, do čtyřiadvaceti hodin se vrátil ke své jednotce. Jakmile se trochu pozdravil, už zase vedl své vozy do boje. Walter nad jiné vynikal nezlomným odhodláním a příkladnou odvahou.

V článku uveřejněném Russian Journal v roce 1917 se dočteme, že Walter byl „neobyčejně odvážný důstojník a úžasný společník“. Velitel ruské armády napsal Walterovu velícímu důstojníkovi: „Výjimečná odvaha a příkladná udatnost korvetního kapitána Smilese se zapsaly zlatým písmem do britských vojenských análů. Při té příležitosti bych ho rád navrhl na nejvyšší vyznamenání, konkrétně Řád sv. Jiří IV. stupně.“ Jednalo se o nejvyšší vyznamenání za statečnost, které Rusové tehdy udělovali.

Abych pravdu řekl, jako malý kluk jsem si představoval, že můj pradědeček se jménem, jako je Walter, musel být spíš odměřený, seriózní a vážný pán. Pak jsem ale po troše pátrání zjistil, že byl pěkný divoch, charismatická osobnost a hlavně neohrožený chlap, který se ničeho nezalekl. Mám velkou radost, že na všech rodinných fotografiích je Jesse, můj nejstarší syn, Walterovi velmi podobný. Musím se tomu smát. Protože podobat se Walterovi je prostě skvělé. Dodnes máme doma na zdi pověšené jeho medaile, přesto mi asi úplně nedochází, jaký velký hrdina ten můj praděda musel tehdy být.

___

Po válce se Walter vrátil do Indie, kde předtím pracoval. Znali ho tam jako nadřízeného, který „snadno a lehce zapadl mezi místní dělníky svých čajových plantáží, přičemž se velice zajímal o problémy ,nižších‘ kast“. V roce 1930 byl pasován na rytíře sira Waltera Smilese.

Svou budoucí manželku Margaret potkal během plavby z Indie domů do Anglie. Margaret byla značně nezávislá žena středního věku, vášnivá hráčka bridže a póla, nádherná, nespoutaná a vysazená na hlupáky. A poslední, co by ji napadlo, že si nechá nalít gin s tonikem, usadí se na palubě dopravní lodi k partičce karet – a zamiluje se. Přesně takhle potkala Waltera, což se v životě nezřídka stává. Věci a lidé přicházejí nečekaně a bez ptaní vám změní celý život.

Walter se s Margaret oženil krátce po návratu a ona, navzdory svému „pokročilejšímu“ věku a k absolutní hrůze, brzy otěhotněla. Ženám po čtyřicítce tehdy nepříslušelo rodit děti, alespoň si to myslela, proto dělala v podstatě všechno, aby její těhotenství nevyšlo.

Moje babička Patsie (ono ještě nenarozené dítě, které Margaret čekala) mi vyprávěla, že její matka neprodleně udělala tři nejhorší věci, co může udělat těhotná ženská. Vyjela si pěkně zprudka na koni, nalila se půl lahví ginu a pak se na celé hodiny naložila do vany s vřelou vodou.

Její záměr nevyšel (bohudíky) a v dubnu 1921 se jí a Walterovi narodilo jediné dítě jménem Patricia (či Patsie), moje babička.

Návratem z Indie do Severního Irska si Walter konečně splnil sen. V hrabství Down postavil Margaret dům přesně na tom místě, které si před mnoha lety vysnil.

S hlavou diplomata a pronikavou inteligencí se pak vrhl do světa politiky a nakonec byl za Severní Down zvolen do severoirského parlamentu, kde poctivě sloužil.

Vše se ale mělo změnit v sobotu 30. ledna 1953. Walter se snažil odletět z londýnského parlamentu domů do Ulsteru. Tu noc se ale rozpoutala silná bouře, která nakonec přešla v nejhorší kalamitu, jakou Británie zažila za posledních víc jak deset let. Jeho let zrušili, takže si koupil jízdenku na noční vlak do Stranraeru.

Následující den bouře řádila ještě víc, a tak se Walter nalodil na trajekt Princess Victoria mířící do Larne v Severním Irsku. Pasažéři byli vedením posádky ujištěni, že plavidlo je na nepříznivé podmínky připraveno. Čas jsou peníze. Trajekt proto opustil přístav dle jízdního řádu.

To, co se té noci odehrálo, visí ve vzduchu ve městech Larne a Stranraer dodneška. To se u zbytečných tragédií, kdy člověk bláhově pokouší přírodu a prohraje, stává.

Osobní poznámka: dávat si bacha.

Kapitola 3

Dům Waltera a Margaret na březích Donaghadee byl známý jednoduše jako Portavo Point.

S citem a láskou zbudované rodinné sídlo nabízelo úchvatný výhled na pobřeží a za jasných dnů bylo vidět vzdálené ostrovy a nekonečné moře.

Bylo to, a stále je, kouzelné místo.

Ale ne té noci.

Na palubě trajektu se Walter díval, jak mu skotské pobřeží mizí z dohledu, zatímco ocelová loď s plochým trupem zamířila vstříc rozbouřeným vlnám. Plavba byla čím dál riskantnější, protože počasí se neustále horšilo. Jen několik mil od svého cíle v Severním Irsku se nakonec Princess Victoria ocitla uprostřed hrůzostrašného běsnění, jaké kdy vůbec v Irském moři lidé zažili.

Trajekt se s rozpoutaným peklem dlouho úspěšně potýkal, ale katastrofu nakonec způsobila závada na vratech v zádi lodi.

Dveře se postupně začaly nořit pod vodu a ta začala pronikat dovnitř. Vlny se převalily přes bok a loď ztratila schopnost manévrovat i plout. Ani vodní čerpadla nefungovala tak, jak měla. A kombinace protékajících vrat a nemožnosti odčerpat vnikající vodu jsou smrtícím koktejlem v jakékoli bouřce.

Bylo jen otázkou času, kdy si ji moře vezme.

Princess Victoria, směrem k vlnám otočená bokem, se brzy začala naklánět pod náporem vody. Kapitán nařídil spustit záchranné čluny.

Jeden z přeživších před ulsterským soudem vypověděl, že slyšel Waltera vykřikovat pokyny: „Rozdávejte záchranné vesty ženám a dětem!“

Za strašlivého řevu vichřice a bouře nahnali kapitán s posádkou hrůzou ochromené pasažéry do člunů.

Nikdo nemohl tušit, že tím posílají ženy i děti rovnou na smrt.

Když čluny spouštěli, dostali se pasažéři do „zóny smrti“ mezi trup ocelového trajektu a zpěněnou masu běsnících vln. Ve vichřici a prudkém lijáku si horší místo vybrat nemohli. Čluny sebou zmítaly v souboji s rozzuřeným příbojem. Nedokázaly se vymanit z prostoru na boku. Jejich posádka neměla proti síle vichřice a proti vlnám žádnou šanci, až se nakonec téměř všechny záchranné čluny jeden po druhém převrhly.

V mrazivém lednovém Irském moři se přežití stalo otázkou několika málo minut.

Bouře vítězila a rychlost, s jakou teď vlny útočily na trajekt, rostla. Plavidlo vedlo předem prohranou bitvu s přírodními živly. Jak kapitán, tak Walter to věděli.

Záchranný člun Sir Samuel Kelly se vydal z Donaghadee na rozbouřené moře v sobotu kolem 13:40 a podařilo se mu doplout k zasaženému trajektu.

Ve stále zuřící vichřici se posádce podařilo zachránit pouze třiatřicet pasažérů z původních sto šedesáti pěti.

___

Jako bývalý pilot a veterán první světové války cestoval Walter vždycky raději letadlem než po moři. Při každém letu dakotou přes Irské moře vyžadoval první sedačku a žertoval, že pokud havarují, chce zemřít první.

Ironií osudu ho nezabilo letadlo, ale moře.

Udělal vše, co bylo v jeho silách. Nezbyly už žádné záchranné čluny. Walter odešel do své kajuty, kde čekal – čekal na to, až jim moře zasadí poslední úder.

Netrvalo to dlouho, i když jemu to muselo připadat jako věčnost. Kajutní okno se nakonec roztříštilo pod náporem obrovského tlaku vody.

Waltera, mého pradědečka, kapitána Princess Victoria a sto dvacet devět dalších lidí z řad posádky a pasažérů brzy pohltila tma.

Jen tak.

Byli v tu chvíli pár mil od pobřeží Ulsteru, téměř na dohled Walterova a Margaretina domu v Portavo Point.

Margaret s rodinou stála u okna v salónku a dívala se, jak světlice na obloze svolávají posádku záchranného člunu z Donaghadee na zásahovou stanici. Mohla jen vyděšeně čekat a modlit se.

Jenže její modlitby nikdo nevyslyšel.

Kapitola 4

Loď z Donaghadee vyplula na moře ještě jednou, v sedm ráno v neděli, za strašidelně klidných podmínek po bouři. Našli pozůstatky ztroskotané lodi a vylovili těla jedenácti mužů, jedné ženy a jednoho dítěte. Nezachránili jedinou živou duši a těla ostatních obětí si vzalo moře.

Toho dne musela šokovaná Margaret podstoupit příšernou identifikaci mrtvých těl, vyrovnaných na nábřeží donaghadeeského přístavu. Tělo jejího milovaného se nikdy nenašlo.

Margaret se z toho už nikdy nevzpamatovala a ani ne do roka zemřela žalem.

Při vzpomínkovém obřadu ve farním kostele v Bangoru, jehož se zúčastnilo více než tisíc lidí, prohlásil biskup o Walteru Smilesovi, že zemřel tak, jak žil: jako dobrý, statečný, nesobecký člověk, který se držel biblické zásady: „Každý ať má na mysli to, co slouží druhým, ne pouze jemu.“

___

Téměř přesně na den před sto lety dopsal Samuel Smiles poslední stránky knihy Self-Help. Líčil dojemný příběh hrdinství jako vzor jednání viktoriánského Angličana. Co se osudu mého pradědečka Waltera týče až krutě dojemný.

Parník plul podél afrického pobřeží se 472 muži a 166 ženami a dětmi na palubě.

Muži byli většinou rekruti, jen krátce ve službě.

Ve dvě hodiny ráno, zatímco všichni spali v podpalubí, loď prudce narazila na útes pod hladinou. Všichni rázem věděli, že její osud je zpečetěn.

Bubny svolaly vojáky do zbraně na horní palubu a všichni muži se tam seřadili jako na přehlídce.

Shodli se, že je třeba zachránit ženy a děti, vyvedli tedy nebohé bytosti, vesměs neoblečené, z podpalubí, aby jim pomohli do záchranných člunů.

Když čluny odrazily od boku parníku, velitel plavidla bezmyšlenkovitě zavelel: „Všichni, kdo umí plavat, naskákejte do vody a plavte za nimi!“

Však kapitán Wright z 91. pěšího regimentu vykřikl: „Ne! Pokud to uděláte, čluny s ženami potopíte.“ Stateční muži tedy zůstali nehybně stát. Nikdo nehnul brvou, nikdo necouvl před svou povinností.

„Nikdo z nich nezpochybnil rozsudek smrti,“ popisoval přeživší kapitán Wright. Parník šel ke dnu a s ním i jeho hrdinové mizející ve vlnách a loučící se hrdým výkřikem.

„Sláva a čest mužným a statečným!“

Takoví muži totiž nikdy neumírají, ale zůstávají − stejně jako vzpomínky na ně − věčně naživu.

Jako mladý musel Walter nepochybně tato slova z dědečkovy knihy číst a znát.

Krutě dojemné.

Skutečně, takoví muži nikdy neumírají, ale zůstávají, stejně jako nehynoucí vzpomínky, věčně živí.

Konec ukázky

Table of Contents

Část 1

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Část 2

Část 3

Část 4

Část 5