Hot Mess

Copyright © Lucy Vine, 2017

Translation © Eva Brožová, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-367-3

19:34, pátek, 14. února

Místo: Naprosto příšerný podnik, který má ve všech zákaznících vyvolat pocit, že nikdy v životě nebudou nikam patřit. Je tu pozlacená losí hlava na stěně, obrovský lustr z kočičího zlata, všude zrcadla a podsvícení. Co to musí být za idiota, když navrhne podsvícení?

Sedím bez hnutí, úplně nehybně. Naaranžovala jsem se u baru do dokonale nenucené, ale atraktivní pózy tak, aby můj hezčí (pravý) profil směřoval ke dveřím. Je to děsně nepohodlné, ale nevadí, protože MKBMBTP (Muž, Který By Mohl Být Tím Pravým) by měl dorazit každou vteřinu a jestli jsem se z filmů něco naučila – a naučila jsem se z nich všechno –, základem všeho toho „a žili spolu šťastně až do smrti“ je láska na první pohled.

Uběhne několik minut. Sedím strnule a periferně vnímám, že barmanka zvědavě pozoruje moji skvělou imitaci voskové figuríny Madame Tussaud.

„Jste v pohodě?“ zeptá se nakonec, zatímco s rozpačitým úsměvem utírá barovou desku kolem mě vlhkou houbovou utěrkou.

Jestli jsem v pohodě? Hm. To je zajímavá otázka. Je den svatého Valentýna a já sedím sama na barové stoličce, přestože barové stoličky jsou za trest – jestli fakt někdo dokáže elegantně vyšplhat na barovou stoličku nebo z ní slézt, tak ať mi to předvede, protože já nebudu moct jít celý večer na záchod –, a čekám na chlápka, který možná na rande naslepo ani nedorazí. Obličej se mi leskne nervozitou a já si nevzala savé ubrousky. Jejda, už i v očích mě začíná štípat pot. Barmanka ale asi nechce slyšet, co se mi honí hlavou, a tak místo toho vesele přikývnu a objednám si další skleničku (jestli se ten chlápek neobjeví, aspoň si to užiju).

Barmanka se usměje. „Bude stačit bílý víno?“ S úsměvem znovu přikývnu. „Mimochodem, sluší vám to,“ dodá, zatímco mi bez odměřování štědře nalije (za což jsem jí neskonale vděčná).

„Díky.“ Vrhnu na ni rozzářený pohled a bleskne mi hlavou, že sluší stačit nebude. Zatímco opatrně balancuju na půlce zadku, vyhrnu si sukni o trochu výš a top stáhnu o trochu níž. O holku, které to jen sluší, nikdo nestojí.

Jako by zapůsobilo moje erotické kouzlo, zavibruje mi telefon. To je on!

Není to on, je to Sofie:

Ses v poho? Xxxxx

Obrátím oči v sloup. Všichni si o mě dělají starosti a pořád se mě vyptávají, jestli jsem v pohodě. Dneska jsem dostala dohromady jedenáct esemesek od kamarádů a příbuzných, které zajímalo, jestli jsem „v pohodě“, a neopomněli dodat, že na mě „myslí“. Jackie – nesnesitelná dvaapadesátiletá Jackie z práce, jejíž nejlepší kamarádka je ve vězení za to, že kradla v jejich místní herně binga – Jackie mě lituje. Je fakt super vědět, kolik lidí kolem mě si myslí, že být single o Valentýnu, když vám táhne na třicet, je horší než smrt. Navázala jsem oční kontakt se zlatým losem. Vlastně jo, tahle situace je možná horší než smrt.

Tohle rande zorganizovala moje sestra Jennifer. Řekla – a cituju doslova – Jestli to nechám na tobě, umřeš sama. A já k tobě nechci přijít a odhánět kočky, který tě budou ohlodávat. S tím nepočítej. Nevím, kam dřív skočit. A tak mi domluvila dnešní večer s Martinem, který zřejmě není žádnej hezoun, ale ty seš zoufalá, tak ti bude stačit. Naprosto skvělý. Kdysi pracoval s Jeniným manželem Andrewem jako daňový poradce, což zní fakt sexy, a je teprve pár měsíců single. Ale Jen tvrdí, že je to ideální doba, kdy musíte zaútočit. Ještě chvíli a uloví ho nějaká jiná. S Martinem jsme si vyměnili několik velice formálních daňovoporadcovských textovek (upřímně, v jednu chvíli jsem měla pocit, že se mě zeptá na číslo sociálního pojištění) a on vybral podnik a datum. Fakt mi nedocvaklo, že ten den bude Valentýn, ale teď se na to nedá kvůli všem těm stupidním esemeskám zapomenout. Navíc, sotva jsem vyšla ze dveří, uviděla jsem na chodníku dvojici s růžovým balonkem ve tvaru srdce. Ani se nestyděli. Tihle odporní lidé se smějí producírovat po ulicích jenom jeden den v roce, a to je právě ten dnešní. Jsou něco jako čarodějnice o Halloweenu, ale z jejich kouzelných schopností se chce ostatním zvracet.

Uplyne několik dalších minut a já pošlu MKBMBTP další esemesku.

Doufam, zes nezabloudil! Sedim u baru a opijim se sama! Vypadam senzacne!!!

Vrátím se a vymažu dva vykřičníky. A pak přidám mrkající emotikon, aby po smazání vykřičníků nepůsobila zpráva moc vážně. Stisknu „odeslat“ a zkontroluju čas. Daňový poradce má už skoro půl hodiny zpoždění, což mi od něj připadá dost nedaňovoporadcovské. Jestli takhle kašle na dochvilnost, skoro to ve mně vzbuzuje naději, že nebude jako daňový poradce. Povzdychnu si a přemítám, za jak dlouho bych to měla vzdát. Bože, možná je tady, ale má vybitý telefon? Třeba si myslí, že jsem nepřišla. Nemám tušení, jak vypadá. Schválně jsem si ho nevyhledala na Facebooku, protože jsem si pomyslela: DOBRODRUŽSTVÍ, a teď se za to nenávidím.

Je to tak ponižující. Neměla bych mu přece jen zavolat? Ne, to by bylo ještě trapnější než šplhání na barové stoličky. Takhle se naše generace nechová – jsme lidé esemesek a emotikonů. Kdybych mohla, komunikovala bych výhradně přes odkazy na články na Buzzfeedu. No, skoro.

Čekám dalších pět minut. Otevřela jsem WhatsApp, napsala zprávu, a – nesuďte mě – dokonce mu poslala „vtipný“ snapchat s dotazem, kde je. Seberu odvahu a zavolám mu. Rovnou do hlasové schránky. To je megašpatné znamení. Neměla bych mu nechat vzkaz? Jsem fakt nemožná na… pozdě.

„Ach! Ahoj! Ehm. Tady Ellie. Eleanor Knightová. Sestra Jennifer. Sestra manželky Andrewa. Andrewa, se kterým jsi v roce 2010 dělal a zůstali jste kamarádi na Facebooku, a pak ti jeho žena přes Facebook napsala, jestli nechceš jít na rande s její zoufalou sestrou. To jsem já! Sedím v baru, myslím, že jsme se domluvili na 19:30, ne? Už mám v sobě skoro tři skleničky vína, což se zdá hodně, ale byly malý. Menší. Větší malý. Doufám, že jsi v pořádku. Cinkni nebo napiš, až –“ Jeho hlasová schránka mě odpojí, což je naprosto fér, protože já bych se taky odpojila. Proč se vůbec ještě dá z telefonů volat? Jako by vám chtěly zkazit život.

Třeba je mrtvý! pomyslím si vesele. Třeba ho cestou sem srazilo auto, protože nesl stupidní růžový balonek ve tvaru srdce, který mu bránil ve výhledu, takže si při přecházení ulice nevšiml, že se k němu řítí minicooper. Představím si, jak balonek poklidně stoupá k temné obloze a vzdaluje se od zmasakrovaného těla dole.

To by znamenalo, že se na mě nevykašlal a taky že by na mě Jennifer nemohla být naštvaná, že jsem to rande zazdila já.

Barmanka je zpátky. V ruce drží panáka, „Nate,“ podá mi sklenici. „Vypijte to a na všechno vykašlete. Jde o chlapa, co? O chlapa, který se chová jako hajzl? Určitě to potřebujete.“

Rozesměju se a vezmu si tequilu. „Dáte si se mnou?“ zeptám se. „Nechal mě tu čekat o Valentýnu, to je super, co?“

Barmanka zvedne druhou skleničku. „Mohlo by to být horší,“ prohodí povzbudivě. „Já dostala včera kopačky přes esemesku. Poslal mi esemesku. Když jsem byla tady, v práci. Řekla jsem to šéfovi a ten na to jen: ,Proboha, zlato. Ale aspoň si můžeš vzít zítra na Valentýna směnu.‘“ Smutně se usměje. Hodíme panáka do sebe.

„Jak dlouho jste spolu chodili?“ zeptám se a otřu si z brady lepkavou tequilu – a s ní i většinu make-upu. Teď už je na lásku – nebo dokonce i na sex – na první pohled s daňovým poradcem moc pozdě. „Mimochodem, já jsem Ellie.“

„Rok,“ zamumlá a nalije nám dalšího panáka. „A on to ukončí esemeskou. Prý není připravený na vážný vztah a drží mi palce. Drží. Mi. Palce. A připojil plačící emotikon.“

Znechuceně se otřese a já zavrtím hlavou. „To je mi líto, takovej sráč.“

Kopneme do sebe druhého panáka.

Přeruší nás chraplavý hlas. „Všichni chlapi nejsou sráči,“ prohlásí chlápek vedle nás, který na sráče dost vypadá. Z častých návštěv solárka je rudý jako rak a má na sobě sytě růžové tričko s hlubokým výstřihem do V. Barvy skoro splývají, takže vypadá jako nahý a současně jako by právě prodělal infarkt. Pokračuje: „Možná vám dal kopačky přes esemesku, protože se děsil, že budete dělat scény.“ Holka, která je tam s ním, má rozpačitý výraz, a já nedokážu odhadnout, jestli kvůli té poznámce, nebo čistě kvůli tomu, že si vyrazila mezi lidi s lidskou červenou řepou.

„Díky za info,“ utrousím s úšklebkem, „ale neřekly jsme všichni chlapi. Jenže chlápek, který tu měl se mnou rande a neukázal se, a ten, který dal – promiň, jak se jmenuješ? – kopačky přes esemesku, jsou každopádně sráči.“

Barmanka důrazně přikyvuje. „Sráči,“ zopakuje a pak ke mně prohodí: „Cassie.“

„Napadlo vás vůbec, že je to třeba vaše vina?“ zeptá se řepa, přejede mě rychlým pohledem a nesouhlasně zamžourá na moje břicho. Stáhnu si sukni dolů. „Třeba si nemůžete najít pořádnýho, slušnýho chlapa, kterej by se o vás postaral, kvůli tomu svýmu feminismu a vysokým nárokům,“ dokončí hrdě, jako by nám právě vyřešil život. Stačí, když přijmeme tradiční roli milých, poslušných ženušek a necháme všechno na chlapovi. Jak prosté. Zatímco na sebe s Cassie ohromeně zíráme, představím si, jak minicooper drtí kosti tomuhle chlápkovi.

Žena, která sedí vedle mě u baru z druhé strany, se nakloní, sladce se na Řepu Bezmozkáče usměje a vlídně prohodí: „Seš totální kretén.“

Výstižný komentář.

Řepa pokrčí rameny – asi to slýchá často. „Mrchy feministický,“ ucedí a otočí se zpátky ke své partnerce, která si sbírá kabát a kabelku. Při odchodu se na nás omluvně podívá. Kretén pádí se skleničkou v ruce za ní a vykřikuje, že „s tím začaly ty holky“.

Cassie se rozesměje a otevře nám láhev vína. „Udělám si pauzu,“ zavolá neadresně, obejde barový pult a uvelebí se na stoličce vedle mě.

„Díky,“ řeknu ženě po své levici a nabídnu jí vítězné plácnutí do dlaně. Její společník se válí smíchy. „Že je fantastická?“ zeptá se, otře si slzy a pyšně se na ni usměje. Cassie přikývne, popadne další dvě skleničky a nalije všem víno.

*

Dvojice se jmenuje Fred a Sarah a jsou spolu čtyři roky. Představují vzácný, prakticky vyhynulý typ páru, který necítí potřebu neustále všem věšet na nos, jak jsou do sebe zamilovaní. David Attenborough se o jejich šťastném vztahu chystá příští rok natočit dokumentární seriál. Na Valentýna si totiž vyrazili do společnosti jen shodou náhod. Sarah je kvůli tomu neuvěřitelně naštvaná, chtěla si jen někam zajít a opít se se svým nejlepším kamarádem a přítelem v jedné osobě. Když jim došlo, kolikátého je, zjistili, že jejich touha opít se je ještě nutkavější než předtím. Je na nich na první pohled vidět, že jsou pod obraz, a já – jak jsem si právě uvědomila – taky. Oslavíme to dalším panákem a já skupince vylíčím svoje rande naslepo. Sarah ukáže jako kreslená postavička – nametená kreslená postavička – prstem nahoru a opilecky zablábolí: „Co kdybysme zavolali tomu tvýmu kreténovi a nechali mu vzkaz?“ Popadne můj telefon a já skrz tequilový opar sleduju, jak mobil vyzvání přes hlasitý reproduktor.

Hovor se stejně jako předtím přepne rovnou do hlasové schránky a Cassie se uvede výkřikem: „Nazdar, debile.“ Fred se znovu rozesměje a Cassie pokračuje: „Ellie je fantastická a ty jsi debil. Neměl bys na sebe nechávat lidi čekat, protože to dělají jen debilové.“

Všechno důležité a podstatné řekla, proto ji vystřídám: „Děsně se na tebe zlobím, Marty. Můžu ti říkat Marty? Protože Martin je blbý jméno. Zní, jako bys byl daňový poradce nebo tak něco. Jé, lidi, lidi! On je daňový poradce!“

Všichni se začneme zase chechtat. Sarah zaječí: „Kreténe!“ a zavěsí. Lehké, nenápadné sevření žaludku mi sdělí, že toho budu zítra litovat, a vím, že Jen na mě bude křičet, ale právě teď je mi to šumák. Prostě šumák.

*

„Vyhovuje ti být single?“ zeptá se mě Cassie o pár hodin později. Sarah s Fredem vyrazili do londýnské džungle ulovit halloumi kebab, takže jsme zůstaly samy. Sedíme na bednách ve skladu za barem a plastovými vidličkami jíme ze sklenice nutellu. Vyhovuje mi být single? Tuhle otázku dostávám často. Jsem sama už skoro rok a ze začátku mi připadala odpověď snadná: Jasně že mi to nevadí. Je to boží! Když jsem se po čtyřech letech rozešla s Timem, byla jsem z představy, že budu sama, absolutně nadšená. Víte, jak je depresivní, když musíte říct tohle jméno při sexu? Zdrobněliny byly pochopitelně mimo hru, protože pronést v posteli nahlas „Timmy“, jméno roztomilého beránka ze známého animovaného seriálu, je podle mě opravdický sexuální zločin, a jemu se tohle směšné oslovení fakt nelíbilo. Jednou jsem to udělala a on se zarazil a zeptal se mě, jestli je všechno v pohodě. Prý se vyděsil, že už nejsme během našeho „milování“ na sebe „napojený“. Není divu, když použil výraz „milování“. A tak jsem si po našem rozchodu začala pořádně užívat. Nejdřív to byl „Chlápek s roztomilým pejskem“, pak „Křičí, když se dělá“, „Ukradl mi příbory“, „Chlápek mrtvý manželky“ (i když tomu se taky dalo říkat „Křičí, když se dělá“), „Chlápek s dlouhým a tenkým“ (penisem, ne tělem) (ale to taky). A „Nadržený doktor“, který by si měl zopakovat zkoušky, protože očividně neovládal základy anatomie. Jak jsem vysvětlila svým nejlepším kamarádům Sofii a Thomasovi, zásadně nesmíte používat jejich pravá jména, protože, stejně jako toulavý pes, k těm lidem nechcete moc přilnout.

Ze začátku každý říkal: Super! a Moc ti to přeju a Jen si užívej, zasloužíš si to a Jeho žena fakt umřela? Ale to se v posledních několika měsících změnilo. Všem začala dělat moje „opuštěnost“ starosti a vyptávali se mě, jestli jsem šťastná, jestli nejsem osamělá, jestli třeba nemám moc vysoké nároky. Což se fakt snažím nevnímat jako: Nemyslíš, že jsi třeba ošklivější, než si myslíš? Chodí kolem toho tématu po špičkách, jako by to bylo něco, co mě musí trápit, jako bych byla problém, který je třeba vyřešit. Píšou mi o podělaným Valentýnu, aby zjistili, jestli jsem nespolykala prášky. Myslela jsem si, že je mi samotné fajn – dokonce skvěle! –, ale teď o tom začínám pochybovat. Začínám si říkat, jestli nejsem divná. Proč jsem sama? Copak mě nikdo nedokáže milovat?

Najednou se cítím pod psa. Nutella chutná jako lepidlo a zvedne se mi žaludek. Chci odsud pryč, ale Cassie se na mě dívá a čeká na odpověď.

„Nevím,“ odpovím upřímně. „Necítím se osamělá. Osaměle jsem se cítila, jen když jsem měla nefunkční vztahy. A za takových večerů, jako je tenhle, mám pocit, že už nikdy nechci s nikým chodit. Ale to ,a žili spolu šťastně až do smrti‘ by mělo být o lásce, nebo ne? Ten konec, po kterým máme všichni toužit.“ Ztichly jsme.

Přijde mi další zpráva. Který z mých soucitných kámošů je to tentokrát?

Je to on! Ten šmejd daňový poradce, konečně. Přečtu si ji. A pak si ji přečtu ještě jednou. Slova mám rozmazaná. Jsem šíleně opilá.

Ahoj, Eleanor. Prave jsem si precetl vsechny tvoje zprávy. Asi ses spletla, meli jsme se sejit az zitra. Psal jsem 15., ne 14.

Sakra.

Zkontroluju naši konverzaci.

Jo.

Sobota.

Den po Valentýnu.

Sakra.

Pípne další esemeska.

Hmm. Prave jsem si poslechl hlasove zpravy. Byl jsem na veceri u prarodicu, a tak jsem si ztlumil telefon. Ten zitrek zrusime, ano?

Jo, jak jinak.

Cestou ven mi nějaký chlápek nabídne „šoustačku na rozveselení“, a než dorazím do té špinavé díry, ve které bydlím, lituju, že jsem nesouhlasila.

Od: Alan Knight <Alanknightinshiningarmour@BTInternet.co.uk>

Komu: Eleanor.knightova@gmail.com

Kopie: Jennifer.seevyova@hotmail.com

Datum: 15. února

Alan Knight

106 Castle Rise

Judfield

East Sussex

TN22 5UN

Milá Eleanor a Jennifer,

doufám, že tenhle „e-mail“ Vás zastihne v pořádku. Píše Vám váš otec.

Jak víte, v poslední době navštěvuju „terapeutku“ a chtěl jsem Vám dát vědět, že to jde dobře. Je moc milá a má na zdi spoustu zarámovaných „certifikátů“. „Přiložil“ jsem Vám k e-mailu několik jejich fotek. Navrhla, abych si jako součást terapie začal psát „deník“, a tolik mě to baví, že jsem se rozhodl napsat „román“. Začal jsem včera večer a jde to dobře. Jsem na Vás obě moc pyšný, mám Vás rád a napadlo mě, že byste si třeba chtěly můj „román“ průběžně číst. Tady je první „kapitola“, kterou jsem napsal včera. Zůstal jsem vzhůru až do 22:30!!!!!!!!!! Neříkejte to tetě Susie ani Jasnovidce Sharon, protože se ptaly, jestli by se mohly zastavit na čaj, a já tvrdil, že chodím brzy spát.

Mám Vás obě rád a jsem na Vás moc pyšný.

S láskou

táta

75 BAREVNÝCH TÓNŮ TONYHO

Román Alana Bernarda Knighta

Jak jste jednou zahlédli Tonyho Braxtona, na jeho tvář už nikdy nezapomenete. Má pronikavé oči, které jsou jako čerstvě uvařená káva bez mléka, a smyslný nos. Má ústa muže, který zná všechna slova ze slovníku, ale také umí mlčet, když má jeho manželka jednu ze svých špatných nálad, což vlastně bývá dost často, nicméně Tony to zvládá s nadhledem. Táhne mu na šedesát, ale má tělo mnohem mladšího muže, který moc necvičí, a i když má větší bříško, nevypadá, jako by o sebe přestal dbát, přestože jeho dospělé děti tvrdí, že o sebe přestal dbát. Abych to shrnul: je velice pohledný a lidé často chválí jeho lýtka. Skoro každý den cvičí v obýváku na trenažéru a sleduje přitom telku.

Tony v poslední době prochází obtížným obdobím. Jeho žena Anita byla často podrážděná, a dokonce mluvila o tom, že ho opustí, což je očividně dost divný nápad – jen se podívejte na jeho lýtka! Byl vůči Anitiným náladám neuvěřitelně vnímavý a minulý čtvrtek a pátek s ní o reklamní přestávce během Senzačního únosu velice dlouho debatoval – každý rozhovor trval minimálně čtvrt hodiny –, aby se dozvěděl, proč chce něco takového udělat. Želbohu, k ničemu to nevedlo. Tony přijde v pátek večer po náročném dni v práci domů, těší se na kuře s nádivkou a zjistí, že Anitiny kufry jsou pryč a vedle aparátu pevné linky, který stále používá, protože kdysi pracoval u Britského telekomu a nechce, aby pevné linky úplně zmizely, leží dopis nadepsaný Tony.

Ten dopis, který leží vedle přístroje pevné linky, ho zdrtí. Anita se chce rozvést, a přestože uznává, že je nejlepší chlap, jakého kdy mohla potkat, a že byl vždycky velice prospěšný při údržbě domu, má bohužel pocit, že už si ho nezaslouží a že by si měla najít horšího a pravděpodobně mnohem staršího muže bez smyslného nosu, pro kterého by mohla péct kuře s nádivkou. Tonyho to velice, velice vyvede z míry. Je si natolik jistý svou mužností, aby si mohl krátce poplakat, ale předtím si uvědomí, že má nesmírně velký hlad, a tak se jde do kuchyně poohlédnout po nějakém jídle.

V kuchyni, kam vešel, kupodivu najde svoji sousedku Wandu, která tam na něj čeká velice nenuceně opřená o kuchyňskou linku. Má na sobě okouzlující svetřík od firmy Boden, který si Tony pamatuje, protože si nedávno prohlížel na záchodě jejich katalog. Wanda ho pozdraví a okamžitě sklouzne pohledem na Tonyho lýtka, která jsou vidět, protože má na sobě kraťasy, neboť venku svítí slunce, i když je teprve únor. Tony pozná, že na Wandu udělala jeho lýtka velký dojem, a ví, že je teď buď pochválí, nebo mu vysvětlí, proč přišla.

„Máš tak dokonalá lýtka,“ řekne Wanda. „A teď bych ti ráda vysvětlila, proč jsem přišla.“

Měl pravdu.

„Anita mi řekla, že tě opouští, což je divný nápad, když vidím tvoje lýtka a oči jako čerstvě uvařená káva. Pomyslela jsem si „chudák Tony“ a hned běžela sem, abych ti nachystala večeři. Co by sis dal?“ Tony o tom přemýšlí dobrých pět minut a Wanda zatím nepokrytě obdivuje jeho velice přitažlivou zamyšlenou tvář. Nakonec se Tony rozhodne, sdělí Wandě své rozhodnutí, a to rozhodnutí zní, že by si k večeři dal kuře s nádivkou. Naštěstí mají k dispozici všechny ingredience, protože dneska mělo být k večeři kuře s nádivkou, a tak se Wanda pustí okamžitě do práce a pohybuje se po kuchyni jako nádherná Nigella Lawsonová, kterou Tony při přípravě kuřete často obdivoval. Tony doufá, že Wanda bude také jako Mary Berryová, protože je v pátek večer po kuřeti s nádivkou zvyklý na tvarohový dort. Každopádně, když je jídlo konečně hotové, Tony s Wandou si sednou s večeří před telku a Wanda řekne něco v tom smyslu, že se rozhodla NAVŽDY změnit Tonyho život, i když on o tom ještě neví.

„Tony,“ řekne Wanda. „Nechtěl bys zítra přijít do mého čtenářského klubu?“

Jejich oči se setkají a Tony cítí, že se jeho život NAVŽDY změní.

KONEC KAPITOLY

2

10:10, pondělí, 17. února

Místo: Moje vlastně moc hezká kancelář v kreativním grafickém studiu Hales. Je prostorná a vzdušná, s prosklenými stěnami. Na jednom konci kanceláře typu open space se nachází obrovská televizní obrazovka a pohovky pro, vždyť víte, absolutně nenucené přestávky na kávu. Je tu také stolní fotbálek, který sice ještě nikdo nehrál, ale dodává místu tvůrčí atmosféru.

Posledních čtyřicet minut zírám do indesignového dokumentu na svém monitoru a propadám se do čím dál větší prázdnoty. Pokaždé, když se pokusím soustředit na práci, mě při vzpomínce na páteční večer zaplaví nová vlna studu. Když jsem se v sobotu kolem poledne probudila, pořád oblečená, s očima slepenýma ztuhlým make-upem, měla jsem od Jennifer celkem osm zmeškaných hovorů a čtyři rozzuřené vzkazy v hlasové schránce, které mi velice specifickými výrazy připomněly, že jsem zoufalec, který všechno – cituju – podělá. Moje kocovina zesílila, a když jsem se plížila na záchod zvracet, začaly se mi vybavovat útržky předchozí noci. Vzpomínky se mi vracely celý den, protože Jen se mi snažila ještě několikrát zavolat, a já ji dál ignorovala.

Nepotřebovala jsem slyšet, že jsem to zase zpackala. Že jsem nána. Že zůstanu až do smrti sama. Že Martin je naprosto normální jméno.

A fakt jsem nepotřebovala, aby mi s tou rodící se sebenenávistí někdo pomáhal.

Do hajzlu, k mému stolu se blíží Jackie. Jackie je asistentkou naší kanceláře a považuje se za moji „firemní matku“. Všem to pořád vykládá, ale jediným skutečným důkazem, že jsme příbuzné, je naše neustále hašteření, to, že mi říká, co mám dělat, i když nemá s mým oddělením nic společného, a fakt, že se v podstatě nesnášíme. Jinak je to naprosto normální ženská: vdaná, se dvěma pubertálními syny, která si o mně myslí, že jsem zoufalá, protože jsem single. Klasika. Je to kolegyně, kterou všichni nesnášejí, protože jakmile se vyskytne poblíž vašeho stolu, pořád vám kouká na monitor. Čte vaše maily, kontroluje, na čem pracujete (já obvykle na Instagramu špehuju svoje ex-přítele). Vždyť takové lidi znáte, jsou příšerní.

Právě teď použije jako záminku ke slídění dotaz, jak zadat vstupní kód, jako bych to věděla – jako by to vůbec někdo věděl – a studuje dokument, se kterým jsem už čtyřicet minut nic neudělala. Když jsem do firmy před třemi lety nastoupila, lezlo mi její chování tak na nervy, že jsem se nejdřív snažila nešikovně zakrývat monitor nebo ji během mluvení rozptylovat máváním ruky. Zkusila jsem odcházet od stolu a naštvaně minimalizovat všechna svá otevřená okna, ale nic nezabralo. Takže teď jsme na mrtvém bodě, kdy ona dál slídí a já hledám nové vynalézavé způsoby, jak jí to zatrhnout. Až donedávna jsem k tomu obvykle používala fotky „legračně vyhlížejících pinďourů“ z Googlu, které jsem otevřela, kdykoli jsem ji viděla přicházet, ale minulý týden jsem přitvrdila. Ostře červeným písmem jsem do wordového dokumentu napsala „Odprejskni, Jackie“ a umístila ho doprostřed monitoru. Nelíbilo se jí to.

Podle mě je divné, že mě ještě nevyhodili, ale můj šéf je šíleně hodný chlap. Moc, moc hodný. A proto jako šéf naprosto neschopný. Při jakékoli konfrontaci trpí jako zvíře, což si vždycky náležitě vychutnám. Po „Odprejskni, Jackie“ si mě konečně zavolal do své kanceláře, kde se potil tak, že jsem to ještě nikdy v životě neviděla. „Jen se chci zeptat, jak to jde, jak to jde,“ vykoktal a otřel si rukávem obličej.

„Jo, všechno je super, jako vždycky, Dereku,“ odpověděla jsem a vyhnula se odletujícím kapkám potu.

„Bezva, bezva. Ehm… takže... jsi spokojená? Spokojená tady u nás?“

„Jasně, Dereku, moc spokojená. A ty jsi s mojí prací spokojený?“

„Ach, proboha, samozřejmě! Klienti tě mají rádi a ten poslední projekt, který jsi dělala, byl… moc spokojený, moc spokojený, totiž… dobrý. Ehm...“

Několik minut jsme tam mlčky seděli a mně ho bylo trochu líto – z krku mu lilo, a jak se mu pot rozléval po hrudníku, jeho košile postupně měnila barvu –, ale nedokázala jsem se přinutit, abych mu pomohla.

„Potřebuješ ještě něco, Dereku?“

„Ehm, ne, ne… teda… ne, ne.“ Vstala jsem a on zpanikařil. „Jen… ehm, Jackie… Jackie, Jackie, Jackie...“

„Ano?“

„Jackie si nebyla jistá, jestli… jak s Jackie vycházíš?“ snažil se zoufale.

Zvedla jsem palce nahoru. „Patří mezi pět mých nejoblíbenějších lidí ve firmě, Dereku.“

„Ach! Super! Super! To je… super. Řeknu jí, že jsme spolu mluvili. Já jen… víš… Jackie říkala… Jackie, Jackie, Jackie.“

Povzdychla jsem si. „Ty sis mě zavolal kvůli tomu wordovýmu dokumentu, kde bylo, aby Jackie odprejskla?“

„Ano!“ Jeho úleva byla přímo hmatatelná.

Usmála jsem se. „Nepsala jsem to,“ prohlásila jsem medovým tónem a upřela na něj vyzývavý pohled, ať se mě z toho opováží obvinit. Samozřejmě to neudělal, jen na mě bezmocně zíral, dokud jsem se nezeptala, jestli se můžu vrátit ke stolu. Jen smutně přikývl, protože si svoji bezmoc uvědomoval. Chudák.

Ale to se odehrálo před čtrnácti dny a Jackie, která na to už očividně zapomněla, stojí u mého stolu.

„Jak ses měla o víkendu?“ zeptá se s nevinným výrazem.

Aha, už chápu. Ten dotaz na kód byl záminka. Teď se dostaneme k pravému důvodu její návštěvy.

„Skvěle,“ odpovím opatrně. „Díky za zeptání, Jackie. A ty?“

„Ach, Colin mě vzal o Valentýnu na večeři do úžasné restaurace, ale pět minut po příchodu dostal alergický záchvat z lososa, takže jsme skončili na podlaze s epipenem a dalších sedm hodin strávili na pohotovosti. Než jsme se konečně dostali domů, kluci tam stačili udělat takový binec, že jsem zbytek víkendu gruntovala a objednávala nové květináče z Argosu.“ Dramaticky se odmlčela. „Ale aspoň jsem nebyla o Valentýnu sama. Pro tebe to muselo být mnohem, mnohem horší. Nedokážu si představit, jaké to je být úplně opuštěná, nikoho nemít – jako ty. Je mi tě tak líto, Eleanor.“ Sladce se usmívá. Zalyká se radostí a předstíraným soucitem a neohrabaně se omlouvá, jako by mi někdo umřel. A samozřejmě, moje sebevědomí je na nule.

Zhluboka dýchám, uvnitř ječím, ale vrátím jí úsměv a nenuceně prohodím: „Víš, Jackie, ten víkend byl fakt skvělý. Měla jsem tolik sexu s takovou spoustou obrovských ptáků, že z toho mám zánět močáku. Omluv mě, ano? Musím se napít brusinkovýho džusu a pak jít zase čurat krev.“ A zatímco se Jackie mračí a mumlá něco o tom, že to řekne Derekovi, odskotačím pryč.

Moc ráda bych Dereka viděla, jak se se mnou snaží bavit o tomhle.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

1

2