My Best Friend’s Exorcism

Tato kniha je vydána ve spolupráci s Josefem Kolarem, Foreign Rights Sales.

Copyright © Grady Hendrix, 2016. All rights reserved.

Case photography by Jonathan Pushnik.

Case modell: Alina Grabowski.

All Interior photos © 6–7, Terrance Emerson/Shuttestock; 8, David Prasad, Timothy O’Donnell, Jenifer Boyer, Rob Ireton, Todd Ehlers; 9, Rob Ireton, Jared Eberhardt, Rob Ireton, Tara Hunt.

Additional elements by Alexandra Villasante, Sarah Kearney, Suzanne Foster, Mary Ollson, Kelli Harris, Karen Bates, Andie Reid, Molly Murphy, Mandy Sampson, Rick Chillot, Tiffany Hill, Blair Thornburgh, Emma Flint.

Production management by John McGurk.

I Think We’re Alone Now: Words and music by Ritchie Cordell. Copyright © 1967 EMI Longitude Music. Copyright Renewed.

Translation © Dana Konvičková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-363-5

HLAVNĚ NA MĚ NEZAPOMEŇ

Vymítač je mrtev.

Abby sedí v kanceláři a tupě zírá do e-mailu, nakonec klikne na přiložený odkaz. Přesměruje ji na domovskou stránku novin, které pro ni už navždy budou nést název News and Courier, co na tom, že se už před více než patnácti lety přejmenovaly. Vprostředku Abbyina monitoru se teď vznáší obrázek exorcisty – plešatící muž s culíkem se na maličkém rozmazaném snímku o velikosti poštovní známky usmívá. Abby začne cukat čelist a sevře se jí hrdlo. Ani si neuvědomuje, že přestala dýchat.

Vymítač svážel nějaké harampádí na Lakewood a zastavil se u silnice I-95, aby pomohl turistovi s výměnou pneumatiky. Zrovna přitahoval šrouby, když do něj narazil dodge caravan a stáhl ho plnou silou s sebou. Zemřel, ještě než dorazila záchranka. Řidička dodávky v sobě měla v době nehody hned tři typy prášků na uklidnění – vlastně čtyři, pokud bychom počítali i pivo Bud Light.

„Dálnice – smrtnice,“ pomyslí si Abby. „Záleží jen na vás, co to bude.“ Probleskne jí to hlavou, slogan nebo reklama, o které ani nevěděla, že ji zná. V té chvíli se ale skoro diví, jak na to kdy mohla zapomenout. Když byla na střední, visely přece tyhle billboardy nabádající k bezpečné jízdě po dálnicích v celé Jižní Karolíně. V tom okamžiku, jako by se něco stalo. Na ničem jiném jí teď nezáleží – na její kanceláři, konferenčním hovoru naplánovaném na jedenáctou, jejím bytě nebo hypotéce, na rozvodu, dokonce ani na dceři.

V myšlenkách je před dvaceti lety a v rozvrzaném Volkswagenu Rabbit se kodrcá přes starý most. Okýnka má dokořán, rádio vyhrává UB40 a tváře jí sladce ovívá slaný, mořský vánek. Otočí se doprava a uvidí na sedadle spolujezdce Gretchen, jejíž zlatavé vlasy ve větru víří všemi směry. Je bosá a pohodlně usazená na turka. Obě z plných plic vřískají spolu s rádiem a vůbec je nezajímá, že možná dost falešně. Je duben roku 1988 a svět jim leží u nohou.

Pro Abby je dnes „přítel“ slovo, jehož význam omšel a ztratil pevné obrysy. Říkávala třeba, že „se přátelí s klukama z IT“ anebo „po práci si jdu sednout s několika přáteli“.

Stále si ale pamatovala doby, kdy pro ni slovo „přítel“ znamenalo všechno. S Gretchen strávily celé hodiny tím, že se snažily vyhodnotit kvalitu svých přátelství – potřebovaly určit, kdo je čí nejlepší kamarádka, kdo je jenom obyčejný kamarád a jestli je nebo není možné mít současně třeba dva nejlepší přátele. Neustále někam růžovým inkoustem vepisovaly svá jména a tetelily se nad představou, že skrze přátelství vlastně jako člověk patříš i někomu jinému, necháš zpočátku úplně cizího člověka vybrat si zrovna tebe a lépe tě poznat. Najednou máš prostě člověka, který se o tebe stará, zajímá a je rád, že jsi.

Abby s Gretchen byly nejlepší kamarádky, ale pak přišel pád.

A ony padaly.

A pak se objevil vymítač a zachránil jí život.

Abby si ještě stále pamatuje střední školu, ale vidí to spíše jako výjevy než sled událostí. Vybavuje si důsledky, ale příčiny jako by byly v mlze. A teď se to na ni všechno valí znovu – jako nezastavitelná velká voda. Děsivý křik na trávníku u školy. Sovy. Odporný zápach v Margaretině pokoji. Starý dobrý pes Max. Ta hrůzostrašná věc, která se přihodila Glee. Nejjasněji si ale vybavuje, co se tenkrát stalo s Gretchen a jak se tím celý ten rok 1988 totálně podělal. Byl to totiž rok, kdy její nejlepší kamarádku posedl ďábel.

MÁME SVŮJ RYTMUS

Rok 1982. Ronald Reagan vyhlásil válku drogám a drogovému průmyslu. Nancy Reaganová všechny nabádala k tomu, aby se drželi hesla „Prostě řekni NE“. Konečně otevřeli nový disneyovský park EPCOT Center a firma Midway přišla s novou arkádovou hrou nazvanou Ms. Pac-Man. Abby Riversová byla toho roku už doopravdickou dospělačkou, protože se jí konečně povedlo se v kině při sledování filmu rozplakat. Bylo to u E. T. – Mimozemšťana – chodila na něj pořád dokola a neustále ji překvapovala silná a nepodmíněná emocionální reakce, kterou u ní vyvolával. Prostě se nedalo nic dělat – pokaždé, když k sobě E. T. a Elliot vztáhli ruce, valily se jí po tvářích potoky slz.

Byl to rok, kdy dosáhla deseti let.

Byl to rok její velké narozeninové párty.

Byl to rok, kdy se všechno úplně změnilo.

Týden před Díkůvzdáním nakráčela Abby do hodiny paní Linkové s jedenadvaceti papírovými pozvánkami ve tvaru kolečkových bruslí a pozvala všechny svoje spolužáky do bruslařského centra Redwing, kde se měla v sobotu 4. prosince konat velkolepá oslava jejích desátých narozenin. Byla to Abbyina velká chvíle. Viděla film Roller Boogie s Lindou Blairovou, a dokonce i Xanadu s Olivií Newton-Johnovou, taky viděla ve filmu Skatetown, U.S.A. Patricka Swayzeho bez trika. Po měsících trénování byla Abby v bruslení tak dobrá jako všichni tihle tři dohromady. Nikdo už jí nebude říkat Nemehlo Riversová. Před zraky všech ve třídě se z ní konečně stane skvělá Abby Riversová, úžasná bruslařská princezna.

Pak byly prázdniny. A první den po Díkůvzdání, když se zase všichni sešli ve škole, předstoupila před celou třídu pro změnu Margaret Middletonová, která pozvala spolužáky na sobotu 4. prosince k sobě domů – na den plný zábavy a ježdění na koních.

„Paní Linková! Paní Linková! Paní Linková!“ dožadovala se Abby pozornosti a divoce mávala rukou. „To je přece den, kdy mám svoji velkou narozeninovou oslavu.“

„Ach, ale jistě,“ odvětila paní Linková, jako by snad Abby nepřipíchla velkou pozvánku ve tvaru kolečkové brusle s informací o párty přímo doprostřed třídní nástěnky. „Ale to přece můžeš přesunout, že?“

„Ale…“ Abby ještě nikdy neřekla žádnému učiteli „ne“, takže se musela opravdu snažit a přemáhat. „Ale jsou to přece moje narozeniny?“

Paní Linková si povzdychla a pohledem ujistila Margaret, že všechno bude v pořádku.

„Tvoje oslava je přece až o půl čtvrté že?“ řekla Abby učitelka. „Jsem si jistá, že po jezdeckém dni u Margaret se určitě budou moct všichni dostavit taky na tu tvoji párty.“

„Samozřejmě že budou,“ přidala se už i Margaret. „A mají tam ještě spoustu času na přesun.“

Ve čtvrtek před oslavou donesla Abby pro všechny ve třídě dortíčky s E. T. jako připomínku blížících se narozenin. Každý si rád vzal, což Abby považovala za dobré znamení. V sobotu donutila rodiče jet do Redwingu už o hodinu dřív, aby měli dost času na přípravy. Ve čtvrt na čtyři už salonek, který měli na oslavu rezervovaný, vypadal, jako by všude v prostoru i po stěnách doslova explodoval E. T. mimozemšťan. Byly tam balonky, ubrusy, párty kloboučky s E. T., vedle talířků s E. T. byl pro každého nachystaný malý balíček cukrovinek Reese’s. Na stole stál arašídovo-čokoládový zmrzlinový dort s fotkou E. T. a na stěně za Abbyinou židlí se v celé kráse skvěl její největší poklad a nejcennější suvenýr – věc, která nemohla být za žádných okolností poškozena, natržena, zašpiněna, polita nebo jinak zneuctěna – opravdický filmový plakát E. T., který pro Abby táta vyprosil v kině a který dostala k narozeninám jako dárek.

Konečně se přiblížila půl čtvrtá.

Nikdo nepřišel.

V půl pět byla místnost pořád ještě smutně prázdná.

Ve tři čtyřicet už Abby skoro plakala.

Dole na parketu hráli písničku Open Arms od skupiny Journey a starší děti vesele bruslily za skleněnou stěnou, skrz kterou bylo vidět do soukromého salonku. Abby bylo jasné, že je všem pro smích, protože zůstala na svoje narozeniny sama. Zaryla nehty hluboko do jemné měkké kůže svých dlaní a soustředila se na tu osvobozující bolest, která ji zachraňovala od slz. Ve tři padesát, kdy už měla ruce plné zarudlých měsíčků po zaťatých nehtech, se v místnosti objevila ta nová divná holka, která přišla z Ashley Hall. Její máma ji natlačila do salonku za Abby.

„Krásný den,“ zašveholila paní Langová a náramky na jejích zápěstích zvonivě zachrastily. „Omlouvám se, že jdeme… Kde jsou všichni?“

Abby nebyla schopná slova.

„Nejspíš uvízli v zácpě na mostě,“ přispěchala jí na záchranu matka.

Paní Langová se viditelně uklidnila. „No dej přece kamarádce ten dárek, co pro ni máš!“ řekla, vecpala Gretchen hranatý balíček v narozeninovém papíře a popostrčila ji dopředu. Gretchen ale stála pevně na místě, a tak se zase zhoupla na patách zpátky. Paní Langová tedy zkusila jinou taktiku: „Tuhle postavičku neznáme, viď Gretchen?“ pronesla s pohledem upřeným na E. T.

No to si snad dělá srandu, pomyslela si Abby. Jak by asi tak mohly neznat tu nejpopulárnější osobu na celé planetě?

„Jo, já vím, co je zač,“ zaprotestovala Gretchen. „To je E. T. – E. T. mimoň?“

Abby nechápala. O čem to tihle blázniví podivíni vůbec mluví?

„Mimozemšťan,“ opravila je Abby bezdechy. „To znamená, že pochází z jiné planety.“

„No není to rozkošné?“ pronesla paní Langová. Nato se omluvila a konečně odešla.

V místnosti se rozhostilo nepříjemné hrobové ticho. Všichni přítomní do něj jen trapně přešlapovali a šoupali nohama. Tohle bylo pro Abby snad ještě horší než být úplně sama. Teď už bylo nad slunce jasné, že na její oslavu prostě nikdo nepřijde a oba rodiče se budou muset smířit s faktem, že jejich dcera jednoduše nemá kamarády. A je to dokonce ještě horší, protože svědkem toho hrozného ponížení je ta divná nová holka, která ani neví nic o mimozemšťanech. Gretchen si sepjala ruce na prsou, čímž pomačkala papír Abbyina dárku.

„To je tak milé, žes donesla dárek,“ vložila se do toho opět Abbyina máma. „Nebylo to přece nutné.“

Samozřejmě že bylo, pomyslela si Abby. Mám přece narozeniny.

„Všechno nejlepší,“ zamumlala Gretchen a strčila Abby dárek.

Abby o žádný dárek nestála. Chtěla svoje kamarády. Proč nepřišli? Gretchen tam ale pořád stála jako panák a v natažené ruce jí podávala svůj dárek. Oči všech přítomných se upíraly na Abby, která si dárek konečně vzala. Udělala to ale tak zhurta, aby bylo všem jasné, že si nijak zvlášť neužívá to, jakým směrem se její oslava ubírá. A okamžitě taky odhadla, že její dárek je kniha. To se ta holka úplně pomátla? Abby přece chtěla cokoli s E. T., ne nějakou knížku. Tedy pokud by to nebyla třeba knížka o E. T.?

Ale když dárek opatrně vybalila a našla dětskou bibli, všechny její naděje se rozplynuly. Abby ji převracela v rukou a doufala, že se možná jedná o část nějakého většího překvapení s E. T. Ale nic tam nebylo. Nakonec knihu otevřela. Ne. Opravdu to byl Nový zákon pro děti. Abby zvedla oči, aby zkontrolovala, jestli se náhodou celý svět úplně nezbláznil – ale viděla jenom Gretchen, která upřeně sledovala každý její pohyb.

Abby věděla, co se sluší a patří – měla poděkovat a tvářit se radostně, aby neranila její city. Ale co jí je do jejích citů? To Abby má narozeniny a na její city tady taky nikdo nemyslel. Žádná zácpa na mostě. Všichni se dobře baví u Margaret Middletonové, prohánějí se na koních a dávají Margaret dárky, které měla dostat Abby.

„Co se řekne, Abby?“ zakročila matka.

Ne. Neřekne to. Kdyby to udělala, jenom by odsouhlasila fakt, že tohle všechno je v naprostém pořádku. Že jí nevadí, když jí nějaká divná holka, kterou vůbec nezná, dá k narozeninám bibli. Kdyby to udělala, její rodiče by si snad ještě mysleli, že Abby a tahle pošahaná osoba jsou kamarádky, a zvali by ji pak už na všechny následující oslavy a už nikdy by od nikoho nedostala jiný dárek než další dětskou bibli.

„Abby?“ naléhala matka.

Ne.

„No tak, Abs,“ přidal se taky táta. „Tohle nedělej.“

„Poděkuj přece kamarádce,“ řekla matka.

V náhlém záchvěvu inspirace Abby došlo, že existuje jedna cesta ven z toho všeho: mohla by utéct. Co by jí asi tak udělali? Dotáhli ji zpátky? A tak to udělala, ohlédla se ještě na Gretchen a vystřelila směrem k hluku a svobodě bruslařského hřiště.

„Abby!“ vykřikla máma, ale pak ji přehlušili Journey.

Ten nejopravdovější hlas Steva Perryho se sladce rozezněl do tříštění činelů a bohatých kytarových tónů – hudba skvěle dokreslovala atmosféru místa plného cukrujících bruslících teenagerů.

Abby se proplétala mezi staršími dětmi pojídajícími pizzu a nalívajícími se pivem, kteří se váleli na koberci v herně a pokřikovali na své kamarády. Pak vběhla na dámské toalety a zapadla do kabinky. Když se za ní zabouchly oranžové dveře toalety, sedla si na záchodové prkýnko a bylo jí příšerně.

Všichni šli radši na akci Margaret Middletonové, protože Margaret Middletonová má koně, že ano, a Abby je jenom pitomá trapka, která si naivně myslela, že by si s ní kamarádi chtěli zabruslit. S ní ale nikdo bruslit nechtěl. Všichni chtěli jezdit na koních, to je jasné, a ona byla pitomá a pitomá a pitomá, když si myslela, že by tomu snad mohlo být jinak.

Píseň Open Arms byla najednou zase o něco hlasitější. Někdo vešel na toalety.

„Abby?“ dotázal se hlas.

Byla to ta holka, jak se jenom jmenuje. Abby okamžitě zbystřila. Určitě ji za ní poslali rodiče – na výzvědy. Abby zvedla nohy nahoru, aby ji nezahlédla.

Gretchen zaťukala na dveře kabinky.

„Abby, jsi tam?“

Abby seděla potichu a skoro bez hnutí, a dokonce se jí podařilo ztišit pláč jen na mírné vzlykání.

„Já ti nechtěla dát tu dětskou bibli,“ říkala Gretchen zavřeným dveřím. „Vybrala ji máma. Říkala jsem jí, že to není dobrý nápad, nechtěla jsem to. Měla jsem v plánu ti koupit něco s E. T. Viděla jsem figurku, které svítilo srdce.“

Abby to bylo všechno fuk. Tu hroznou holku nesnášela. Abby zaslechla za dveřmi kabinky nějaký pohyb a najednou prostrčila Gretchen pod dveřmi hlavu až k ní. Abby skoro trefil šlak. Co to ta holka dělá? Snaží se protáhnout za ní dovnitř! A to už Gretchen stála vedle záchodu přímo proti ní, přestože dveře byly stále zavřené – tedy jasně narušila Abbyino soukromí. Byla vzteky bez sebe. Zírala na tu praštěnou holku a čekala, co jako udělá dál. Abby zamrkala svýma obrovskýma modrýma očima.

„Nesnáším koně,“ řekla. „Strašně smrdí. A navíc si myslím, že Margaret Middletonová není moc hodný člověk.“

Konečně něco, co dávalo Abby alespoň nějaký smysl.

„Koně jsou pitomí,“ pokračovala Gretchen. „Všichni si myslí, jak nejsou krásní a elegantní, ale nemají větší mozek než křečci, a když v jejich blízkosti vydáš nějaký nečekaný zvuk, strašně se vyděsí, ačkoli jsou mnohem větší a silnější než my.“

Abby vůbec nevěděla, co by na to měla říct.

„Neumím bruslit,“ pokračovala Gretchen. „A myslím, že lidi, co mají rádi koně, by si radši měli pořídit psa. Psi jsou bezva. Jsou mnohem menší než koně a dost chytří. Teda ne úplně všichni. Náš pes Max je super, ale je to truhlík. Když běží a začne u toho štěkat, zamotají se mu nohy a svalí se na bok.“

Abby už to začínalo být docela nepříjemné. Co kdyby někdo přišel a viděl ji a tu divnou holku, jak jsou spolu zalezlé v jedné kabince? Věděla, že musí nějak zareagovat, ale hlavu měla plnou jedné jediné věci – a tak to nakonec řekla: „Přála bych si, abys tu vůbec nebyla.“

„Já vím,“ pokývla Gretchen hlavou. „Máma chtěla, abych šla na tu akci k Margaret Middletonové.“

„A proč jsi tam teda nešla?“ ptala se Abby.

„Pozvalas mě první,“ odvětila Gretchen.

Záblesk poznání náhle rozjasnil Abby mysl. No jasně! Tohle se mi tu snaží celou tu dobu říct. Abbyina pozvánka byla přece první! Všichni by teď měli být TADY a s NÍ, protože ona je pozvala na oslavu jako PRVNÍ a Margaret Middletonová se jenom OPIČILA. Tahle divná holka má pravdu.

Možná že ještě nebylo pozdě. Možná si mohla Abby zabruslit s touhle zvláštní holkou a ukázat jí, jak moc je v tom dobrá – a ona to pak povypráví všem ve škole. A oni to pak budou chtít taky vidět, ale Abby už je nikdy na žádnou další oslavu nepozve, takže smůla. Leda že by ji o to na kolenou prosili před celou školou, to by si to možná byla ještě ochotná rozmyslet a pak jim všem vyrazit dech – ale museli by teda hodně škemrat. Bude muset začít tady a teď tím, že udělá dojem na tu divnou holku, což by nemuselo být tak těžké. Vždyť ani neumí bruslit.

„Jestli chceš, naučím tě bruslit,“ řekla Abby. „Jsem v tom vážně dobrá.“

„Fakt?“ zeptala se Gretchen.

Abby přikývla. Konečně ji někdo bral vážně.

„Jsem fakt dobrá,“ řekla.

Když Abbyin táta půjčil brusle, naučila Abby Gretchen, jak si je správně a pevně zavázat, a pomohla jí opatrně přejít přes koberec, přičemž jí ukazovala, jak musí zvedat nohy, aby v bruslích nezakopla a neupadla. Dovedla ji do zóny pro nejmenší a tam ji naučila pár základních pohybů a obratů. Po několika minutách ji to ale přestalo bavit a potřebovala se už konečně předvést.

„Troufáš si už na velkou zónu?“ zeptala se Abby.

Gretchen zavrtěla hlavou.

„Když tam budem spolu, nemáš se vůbec čeho bát,“ řekla Abby. „Nedovolím, aby se ti tam něco stalo.“

Gretchen nad tím chvilku přemýšlela.

„A budeš mě držet?“

Abby popadla Gretchen za obě ruce a dotáhla ji do bruslařské zóny, bohužel zrovna ve chvíli, kdy moderátor vyhlásil volnou jízdu. Prostor se tedy okamžitě zaplnil puberťáky, kteří se kolem nich proháněli snad nadsvětelnou rychlostí. Nějaký kluk vyzvedl uprostřed kluziště jednu holku nahoru nad sebe a za jízdy se spolu několikrát zatočili – do toho DJ spustil disko kouli a celý sál zalily poblikávající světelné tečky a celý svět se točil. Gretchen couvala a snažila se vyhnout kolem svištícím démonům na bruslích. Abby se k ní otočila a pozpátku ji za ruce naváděla mezi bruslaře. Za chvilku už jely o něco rychleji a povedla se jim první otočka, pak ještě rychleji, a Gretchen dokonce zvedla nohu ze země a odrazila se, pak i tou druhou – a doopravdy bruslily. V té chvíli se rozezněly bicí, a Abbyino srdce poskočilo, do toho ještě klavír a kytara a halou začala burácet písnička We Got the Beat. Světlo stroboskopu pulzovalo do rytmu hudby a dívky se proháněly na bruslích, kroužily kolem páru, který se předváděl ve středu kluziště, a měly svůj rytmus.

Svobodou lidé pevně si kráčí

Ulice střídají, co kroky jim stačí

Nevydají se tam, co to neznaj

Ale společný záměr maj

Máme svůj rytmus!

Máme svůj rytmus!

Abby sice ten text zpívala úplně špatně, ale na tom nezáleželo. Protože věděla, a byla si tím jistější než čímkoli v celém svém životě, že tuhle písničku zpívají Go-Go o ní a Gretchen. Měly svůj rytmus! Pro kohokoli jiného to byly jenom dvě malé holky kroužící po herně v pomalých obloučcích, zatímco ostatní bruslaři je svistem míjeli bez povšimnutí. Ale o to nešlo. Pro Abby byl svět najednou zářivou a projasněnou Říší divů plnou růžových a zelených neonových a tyrkysových a vínových světel. Pulzovala a blikala s každým záchvěvem hudby a všichni v sále jako by tančili a vznášeli se kolem tak rychle, že to vypadalo, jako by se bruslemi ani nedotýkali země. Kroužili po sále, nabírali rychlost nebo zase zpomalovali a srdce jim tloukla do rytmu. Gretchen přišla na Abbyinu oslavu, protože ji Abby pozvala jako první, a Abby měla doopravdický plakát s E. T. A taky teď budou moct samy sníst celý dort.

Gretchen navíc nějak přesně vycítila, na co Abby myslí. Smála se na ni na oplátku a nebylo nic a nikdo, koho by si Abby na své narozeninové oslavě přála víc než právě Gretchen. Všechno bylo dokonalé – srdce jim oběma bila unisono s rytmem hudby, točily se na bruslích a Gretchen zavýskla:

„Tohleto! Je! Boží!“

Pak ale Abby najela přímo na Tommyho Coxe, nějak se jí podařilo se mu totálně zamotat pod nohy, spadla a přistála rovnou na obličej. Horními zuby si prokousla spodní ret a na nové tričko s E. T. dopadaly krůpěje krve. Rodiče ji museli odvézt na pohotovost, kde jí ret zašili třemi stehy. Někdy mezitím vyzvedli Gretchen v herně zase její rodiče a Abby ji pak neviděla až do pondělního vyučování.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

HLAVNĚ NA MĚ NEZAPOMEŇ

MÁME SVŮJ RYTMUS