Arnaldur Indriðason

Hlas

Originální název: Röddin

Vydáno ve Forlagid Publishing, Reykjavík 2002

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Arnaldur Indriðason, 2002

Title of the Icelandic edition: Röddin

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © Helena Smolaková, 2005

Cover photo © andreiuc88/Fotolia

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2005, 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8435-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8436-8 (mobi)

Na Islandu si všichni dodnes tykají. Lidé se navzájem oslovují jen křestním jménem.

Při překladu se k tomu přihlíželo.

Běda, kde naleznu,

když je teď zima, květiny,

kde sluneční svit

a sladký stín země?

Zdi kolem jsou

němé a chladné, větrem

skřípají vlajky.

(F. Hölderlin, Polovina života)

Konečně nastala ta chvíle. Opona šla nahoru a před ním se rozprostíralo hlediště. Byl to nádherný pocit, vědět, že se na něho upírají všechny oči. Tréma se v mžiku rozplynula. Viděl spolužáky a učitele, byl přítomen dokonce i rektor a jemu se zdálo, že mu blahosklonně pokývl. Ale jinak tu znal jen málo lidí. A všichni ti cizí lidé sem přišli jen proto, aby si ho poslechli, aby poslouchali jeho krásný hlas, který mu již získal věhlas i v zahraničí.

Šum v sále postupně utichal a všechny oči se v mlčenlivém očekávání upíraly na něho. V jedné z předních řad viděl svého otce. Seděl s nohou přes nohu, na očích měl silné brýle v černých kostěných obroučkách, na kolenou položený klobouk. Viděl, že zvedl k očím divadelní kukátko a povzbudivě se na něho usmívá. Nastal rozhodující okamžik v jejich životě. Od této chvíle už nic nebude takové jako předtím.

Dirigent zvedl ruce. V sále se rozhostilo ticho.

A on začal zpívat, čistým, krásným hlasem, o němž jeho otec říkal, že je andělský.

PRVNÍ DEN

1

Elínborg na ně čekala v hotelu.

Ve vestibulu stál velký vánoční strom a celá hala byla vyzdobená jedlovými větvičkami s lesklými ozdobami. Rozkošný chlapec s vlnitými vlasy zazněl z neviditelného stereopřehrávače. Před vchodem do hotelu stály velké zájezdové autobusy a lidé proudili na recepci. Cizinci, kteří chtěli prožít Vánoce a Silvestra na Islandu, protože si od toho slibovali dobrodružství a vzrušení. Před chvílí přijeli, ale přesto si někteří již stihli koupit typické islandské svetry. Do této neznámé země věčného sněhu a ledu přijíždělo stále více návštěvníků. Erlendur si oprášil mokrý sníh z kabátu. Sigurdur Óli se rozhlédl po vestibulu a objevil u výtahů Elínborg. Strčil do Erlendura a zamířili k ní. Elínborg pozorovala dění. Policisté, kteří přijeli před nimi, zajistili, aby se s ničím nehýbalo a nikdo se ničeho nedotkl. Ředitel hotelu lomil rukama a žádal policisty, aby svou činnost nepřeháněli. To slovo použil, když jim volal. Kladl jim na srdce, že hotely žijí ze své pověsti, a naléhavě je žádal, aby na to brali ohled. Proto při jízdě sem nezapnuli sirény a žádní uniformovaní policisté nevtrhli do haly a nenechali v ní shromáždit všechny hosty. Ředitel hotelu prohlásil, že hosté nesmějí být za žádných okolností zneklidňováni.

Island nesmí skýtat příliš mnoho vzrušení a dobrodružství. V této chvíli stál ředitel hotelu u Elínborg a podával ruku přicházejícímu Erlendurovi a Sigurdurovi Ólimu. Byl tlustý a sako, které mu bylo těsné, se mu napínalo přes břicho. Měl je zapnuté na jediný knoflík, který ten tlak nemohl dlouho vydržet. Opasek u kalhot se mu ztrácel pod mohutným břichem, které mu nadouvalo sako, a potil se tak silně, že mu ani nestálo za to, aby zastrkoval do kapsy kapesník, kterým si v pravidelných intervalech utíral čelo a zátylek. Límeček u košile měl úplně propocený. Erlendur mu stiskl vlhkou ruku.

„Děkuji vám,“ řekl ředitel a samým vzrušením vyfoukl vzduch jako velryba. Řídil hotel už skoro dvacet let, ale něco takového se mu ještě nestalo.

„A to uprostřed vánočního provozu,“ sténal. „Nechápu, jak se něco takového může stát. Jak se to může stát?“ opakoval a vyšetřovatelům neuniklo, že ho situace zaskočila. „Je dole, nebo nahoře?“ zeptal se Erlendur.

„Dole, nebo nahoře?“ zafuněl ředitel hotelu. „Myslíš, jestli už neodešel do nebe?“

„No, o tom se bohužel nemůžeme přesvědčit,“ odpověděl Erlendur.

„Pojedeme výtahem?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ne,“ odpověděl ředitel, který se cítil zesměšněn, a vrhl uražený pohled na Erlendura. „Je dole ve sklepě. Má tam malý pokojík. Nechtěl jsem ho vyhodit hned, počkal jsem. A toto je vděk.“

„Proč jsi ho chtěl vyhodit?“ zeptala se Elínborg. Ředitel hotelu se na ni jen podíval a neodpověděl.

Pomalým krokem sestupovali po schodišti vedle výtahů. Ředitel šel napřed. Při jeho postavě pro něj bylo namáhavé dokonce i scházet po schodech dolů a Erlendur přemýšlel o tom, jak asi vyjde zpátky nahoru.

Dohodli se na tom, že budou postupovat s maximální ohleduplností, jen Erlendur k tomu neřekl nic. Chtěli se pokusit pracovat co nejdiskrétněji. Za hotelem stála tři policejní auta a sanitka. Policisté i zdravotníci vešli do hotelu zadním vchodem. Policejní lékař byl na cestě. Jeho úkolem bude vystavit úmrtní list a zavolat pohřební vůz.

Procházeli dlouhou chodbou za ředitelem, který funěl jako obrovská velryba. Uniformovaní policisté je zdravili. Chodba byla čím dál temnější, protože žárovky na stropě nesvítily a nikdo si nedal tu práci, aby alespoň některou z nich vyměnil. Konečně došli potmě k pootevřeným dveřím do malého pokojíku. Vypadal spíš jako komora než jako lidský příbytek, ale stála tu úzká postel a malý psací stůl. Na špinavých dlaždicích ležela před postelí prošlapaná předložka a přesně uprostřed zdi bylo malé okénko.

Muž seděl na posteli opřen zády o zeď. Byl oblečen do červeného kostýmu Santa Clause a na hlavě měl čepici, která mu sklouzla do obličeje. Zbývající část obličeje halil bílý plnovous. Přezku u opasku měl rozepnutou a plášť také. Pod ním měl jen bílou košili. V místě, kde je srdce, měl smrtelnou bodnou ránu v hrudníku. Další bodné rány měl na břiše, ale smrtelná byla pouze ta u srdce. I na rukou měl bodné rány. Vypadalo to, jako by se před útočníkem bránil.

Kalhoty měl stažené a na penisu natažený kondom.

„Zítra přijde Santa Claus,“ zanotoval Sigurdur Óli a prohlížel si mrtvého.

Elínborg ho umlčela tichým pst a položila si prst na rty.

V pokojíku stála i úzká skříň. Byla otevřená a v ní visely kalhoty složené na puky, v přihrádkách ležely svetry, vyžehlené košile a ponožky. Na ramínku visela tmavě modrá livrej se zlatými nárameníky a lesklými mosaznými knoflíky. Vedle skříně stály dokonale vyleštěné boty.

Na podlaze ležely hromady novin a časopisů. U postele stál noční stolek s lampičkou. Na stolku ležela kniha Historie vídeňského chlapeckého sboru.

„Ten člověk tady opravdu bydlel?“ zeptal se Erlendur a rozhlížel se po pokojíku. Elínborg a on se sem vecpali, Sigurdur Óli a ředitel hotelu však zůstali stát na chodbě, protože už se sem nevešli.

„Dovolil jsem mu, aby se tu ubytoval,“ řekl rozpačitě ředitel a opět si otřel pot z čela. „Pracoval v hotelu dlouho, byl tu už v době, když jsem nastoupil. Dělal vrátného.“

„Byly dveře pootevřené, když jste ho našli?“ zeptal se ho Sigurdur Óli a snažil se o úřední tón, aby napravil ten úlet předtím.

„Požádal jsem ji, aby počkala na vás,“ odpověděl ředitel. „To děvče, které ho našlo, čeká v jídelně pro zaměstnance hotelu. Je chudinka v šoku, to si jistě umíte představit.“ Ředitel se vyhýbal pohledu do pokoje. Erlendur přistoupil k mrtvému a prohlížel si ránu u srdce. Neuměl si představit, jakým nožem byl ten člověk zabit. Zvedl oči. Nad postelí visel starý, zažloutlý plakát se Shirley Templeovou, přilepený v rožcích lepicí páskou. Erlendur ten film neznal. Jmenoval se Malá princezna. Plakát byl jedinou dekorací v pokoji.

„Kdo to je?“ otázal se Sigurdur Óli a díval se na plakát ode dveří.

„Je to na něm napsáno,“ odpověděl Erlendur. „Shirley Templeová.“

„Kdo to byl? Žije ještě?“

„Kdo byla Shirley Templeová?“ opakovala Elínborg. „Ty vážně nevíš, kdo to byl? Vždyť jsi studoval v Americe.“

„Byla to nějaká hollywoodská hvězda?“ pokračoval Sigurdur Óli s pohledem upřeným na plakát.

„Dětská hvězda,“ řekl mu Erlendur podrážděně. „Z tohoto pohledu je dávno mrtvá, ať už žije nebo ne.“

„Aha,“ vypadlo ze Sigurdura Óliho, i když ničemu nerozuměl.

„Dětská hvězda,“ řekla Elínborg. „Jestli se nemýlím, tak ještě žije. Ale nevím to jistě. Myslím, že pracuje pro OSN.“

Erlendura napadlo, že v pokoji nejsou žádné další osobní předměty. Rozhlédl se. Žádné police s knihami nebo CD, žádný počítač, rádio ani televize. Jen psací stůl, židle u postele a pak postel s proleželým polštářem a špinavým povlečením. Ten pokojík mu připomínal vězeňskou celu.

Vyšel na chodbu a zadíval se do tmy. Zdálo se mu, že cítí slabý kouř, jako by někdo škrtl zápalkou, aby si posvítil na cestu.

„Co je tam vzadu?“ obrátil se na ředitele hotelu.

„Nic,“ odpověděl ředitel a obrátil pohled ke stropu. „Jen konec chodby. Na stropě nesvítí pár žárovek, přikážu někomu, aby je vyměnil.“

„Jak dlouho tu ten člověk žil?“ otázal se znovu Erlendur a vrátil se do pokoje.

„To nevím, byl tu ještě přede mnou.“

„Byl tu ještě předtím, než ses stal ředitelem hotelu?“

„Ano.“

Elínborg si prohlížela kondom.

„Potrpěl si na bezpečný sex,“ poznamenala.

„Ne dost bezpečný, jak vidno,“ namítl drsně Sigurdur Óli. V té chvíli se dostavil policejní lékař v doprovodu hotelového zaměstnance, který se hned obrátil k odchodu a vystupoval po schodech zpátky nahoru.

Lékař byl dost korpulentní člověk, ale s ředitelem nemohl soutěžit. Když se vecpal do pokoje, Elínborg tam bylo těsno a vysoukala se na chodbu.

„Ahoj, Erlendure!“ pozdravil policejní lékař inspektora.

„Co na to říkáš?“ zeptal se ho Erlendur.

„Zřejmě zástava srdce. Ale budu se na to muset ještě podívat zblízka,“ prohlásil policejní lékař, známý svým osobitým humorem.

Erlendur pohlédl na Elínborg a Sigurdura Óliho, kteří se široce usmívali.

„Máš představu, kdy se to mohlo stát?“ pokračoval Erlendur.

„Dlouho to být nemůže. Někdy během posledních dvou hodin. Je ještě teplý. Co důchod, ten jste taky našli?“

Erlendur zasténal.

Lékař vzal mrtvého za ruku.

„Vystavím vám úmrtní list a vy mi ho pak pošlete do márnice,“ řekl. „Tam už si ho otevřou. Slyšel jsem, že orgasmus se podobá smrti,“ dodal a zadíval se níž. „A on dostal dvojitou dávku.“

„Dvojitou dávku?“ nechápal Erlendur.

„Dvojí orgasmus,“ řekl doktor. „Vy si to všecko vyfotíte, že?“

„Ovšem,“ řekl Erlendur.

„Ty fotky se budou dobře vyjímat v jeho rodinném albu.“

„Nemám dojem, že by měl rodinu,“ odpověděl Erlendur a rozhlédl se. „Skončil jsi tu?“ zeptal se, protože už začínal mít doktorova humoru dost.

Doktor přikývl, vysoukal se zpátky do chodby a zmizel.

„Neměli bychom hotel uzavřít?“ zeptala se Elínborg a všimla si, jak ředitel zalapal po dechu. „Aby nemohl nikdo chodit ven ani dovnitř. Vyslechnout všechny zaměstnance i hosty? Uzavřít letiště. Mezinárodní lodní dopravu…“

„Proboha svatého,“ zasténal ředitel, složil kapesník a prosebně pohlédl na Erlendura. „Vždyť je to jen vrátný!“

Tady by nikdy neposkytli přístřeší Marii s Josefem, pomyslel si Erlendur.

„Tahle… tahle odporná záležitost nemá nic společného s mými hosty,“ zvolal ředitel hotelu a samým pobouřením sípal. „Z velké části jsou tu cizinci nebo Islanďané z jiných částí ostrova, zámožní lidé, majitelé loděnic a tak podobně. Ani jeden z nich nemá nic společného s nějakým vrátným. Ani jeden! Tohle je druhý největší hotel v Reykjavíku a o volných dnech je plný až po střechu. Nemůžete to tu zavřít! To prostě nemůžete udělat!“

„Mohli bychom, ale neuděláme to,“ řekl Erlendur. „Ale budeme muset vyslechnout některé hosty a v každém případě hotelový personál.“

„Díky bohu,“ zaúpěl ředitel a vypadal, že se mu částečně ulevilo.

„Jak se ten člověk jmenoval?“

„Gudlaugur,“ řekl ředitel. „Myslím, že mu bylo kolem padesátky. A pokud jde o rodinu, máš pravdu. Domnívám se, že žádnou nemá.“

„Kdo sem za ním chodil?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl ředitel.

„Stalo se v hotelu něco neobvyklého, co s tím mužem mohlo nějak souviset?“

„Ne.“

„Krádež?“

„Ne, vůbec nic se tady nestalo.“

„Stížnosti?“

„Ne.“

„Nezapletl se do něčeho, co by mohlo jeho vraždu vysvětlit?“

„O ničem takovém nevím.“

„A co mimo hotel?“

„Nevím o ničem, ale já ho moc dobře neznám… neznal jsem,“ opravil se.

„Ani po dvaceti letech?“

„Ne, vlastně ne. On nebyl příliš společenský. Žil si sám pro sebe.“

„Myslíš, že zrovna hotel je to pravé místo pro takové lidi?“

„Já? Já nevím… Byl vždycky velmi zdvořilý a nikdy si na něho nikdo nestěžoval. Pokud vím.“

„Pokud víte?“

„Ne, nikdy si na něj nikdo nestěžoval. Dělal svou práci celkem dobře.“

„Kde je ta jídelna, o které jsi mluvil?“ zeptal se Erlendur.

„Zavedu tě tam.“ Ředitel si utřel pot z čela. Očividně se mu ulevilo, že mu hotel nezavřou.

„Míval často návštěvy?“

„Cože?“ řekl ředitel.

„Návštěvy,“ opakoval Erlendur. „Musel u něho být někdo, koho znal. Nemáš ten dojem?“

Ředitel pohlédl na mrtvého muže a jeho pohled se zastavil na kondomu.

„Nemám ponětí, co měl za přítelkyně.“

„Moc toho o tom člověku nevíš,“ konstatoval Erlendur.

„Dělal vrátného,“ odpověděl ředitel, který byl očividně toho názoru, že tato odpověď by měla Erlendura uspokojit.

Vyšli z pokoje. Do hotelu dorazili detektivové z oddělení zajišťování stop a za nimi další policisté. Nebylo vůbec snadné protáhnout se kolem tlustého ředitele. Erlendur jim přikázal, aby důkladně prozkoumali pokoj i chodbu. Sigurdur Óli s Elínborg zůstali ještě chvíli v pokoji a prohlíželi si mrtvolu.

„Nechtěl bych, aby mě našli takhle,“ pronesl Sigurdur Óli.

„Alespoň už ho nic nebolí,“ řekla na to Elínborg.

„To pravděpodobně ne,“ souhlasil.

„Je v tom něco?“ zeptala se Elínborg ve chvíli, kdy vytahovala sáček s ořechy. Musela stále něco pojídat. Sigurdur Óli to považoval za známku nervozity.

„V čem?“ zeptal se.

Pokývla hlavou směrem k mrtvole a Sigurdur Óli na ni chvíli nechápavě hleděl, než pochopil, co myslí. Chvíli váhal, ale pak si klekl a prohlédl si kondom.

„Ne,“ řekl. „Nic tam není. Je to prázdné.“

„Takže ho zabila, než dosáhl orgasmu,“ konstatovala Elínborg. „A doktor říkal…“

„Ona?“ opakoval Sigurdur.

„Ano, copak to není jasné?“ divila se Elínborg a nasypala si hrst oříšků do pusy. Nabídla i Sigurdurovi, ale ten odmítl. „Nepřipadá ti to obvyklé? Byla u něho žena. Nebo myslíš, že ne?“

„Je to nejlogičtější vysvětlení,“ pronesl a vstal.

„Ale ty si to nemyslíš, že?“ zeptala se.

„To nevím. Nemám nejmenší ponětí.“

2

Jídelna pro hotelový personál měla málo společného s přepychovým zařízením hotelových pokojů. Tady nebyla žádná vánoční výzdoba ani hudba, jen několik starých stolů a židlí, na podlaze linoleum, které už bylo na jedné straně roztržené, a v koutě stála kuchyňská linka se skříňkami, kávovarem a ledničkou. Stoly plné neumytých hrnků byly samá skvrna od rozlité kávy. Horká voda v zapnutém kávovaru přelévala kávu v násypce.

Několik zaměstnanců stálo v hloučku kolem mladé dívky, která našla mrtvého vrátného a byla ještě v šoku. Plakala a po tvářích jí tekly černé potůčky slz smíšených s řasenkou. Když do jídelny vešli Erlendur s ředitelem, pohlédla směrem k nim.

„To je ona,“ řekl ředitel, jako by ona byla vinna tím, že došlo k narušení vánočního provozu v hotelu. Ostatní poslal pryč. Erlendur pak vystrčil i jeho s tím, že si potřebuje v klidu s tou dívkou promluvit. Ředitel na něho vrhl udivený pohled, ale nic nenamítal, jen zamumlal, že má stejně dost své práce. Erlendur za ním zavřel dveře. Dívka se pokoušela setřít řasenku z obličeje a hleděla na Erlendura s obavou, co ji asi čeká. Erlendur se na ni usmál, přisunul jí židli a sám si sedl proti ní. Byla asi ve stejném věku jako jeho dcera, něco přes dvacet, nervózní a stále ještě vyděšená tím, co viděla. Byla to štíhlá černovláska oblečená v typické uniformě pokojské – světle modré šatové zástěře. Na náprsní kapsičce měla přišpendlenou vizitku. Ösp. Osika.

„Pracuješ tady už dlouho?“ zeptal se jí Erlendur.

„Skoro rok,“ řekla Ösp tiše a pohlédla na něho. Připadalo jí, že ten člověk jí asi nechce ublížit. Zvedla nos a narovnala se na židli. Nález mrtvého muže ji očividně vyvedl z míry. Ještě teď jí tělem probíhaly záchvěvy. To jméno se k ní hodí, pomyslel si Erlendur. Chvěje se jako osika.

„Líbí se ti práce tady?“ vyptával se dál.

„Ne,“ odpověděla.

„Tak proč tu jsi?“

„Někde člověk pracovat musí.“

„Co je na té práci tak špatného?“

Podívala se na něho, jako by odpověď byla jasná.

„Převlékám postele. Čistím záchody. Vysávám prach. Přesto je to lepší než pracovat v levném supermarketu Bónus.“

„A co zdejší lidé?“

„Ředitel hotelu je blbec.“

„Připadá mi jako tekoucí hydrant,“ řekl Erlendur. Ösp se usmála.

„A někteří hosté se domnívají, že tu dělám proto, aby mě mohli osahávat.“

„Proč jsi šla do sklepa?“ otázal se Erlendur.

„Šla jsem pro Santu. Děti už na něho čekaly.“

„Děti?“

„Na vánoční besídce. Pořádáme vánoční besídku pro hotelové zaměstnance. Pro jejich děti i pro děti hostů, a on měl dělat Santu. Když nešel, poslali mě pro něho.“

„To pro vás muselo být velmi nepříjemné.“

„Ještě nikdy v životě jsem neviděla mrtvého. A pak, ten kondom…“ Ösp se pokoušela vzpomínku zaplašit.

„Měl v hotelu nějakou přítelkyni?“

„O žádné nevím.“

„Nevíš náhodou, zda se nestýkal s někým zvenčí?“

„Já o tom člověku nevím vůbec nic, a viděla jsem z něho víc, jak mi bylo milé.“

„Než,“ opravil ji.

„Cože?“

„Říká se víc než, ne víc jak.“ Soucitně na něho pohlédla.

„Myslíš, že je to důležité?“

„Ano,“ řekl Erlendur.

Zavrtěla hlavou a v myšlenkách byla někde jinde.

„Takže nevíš, jestli měl nějakou návštěvu?“ zeptal se Erlendur, aby ukončil téma gramatika. V duchu viděl terapeutické centrum, kde se pacienti s depresemi, kteří neumějí správně používat „jak“ a „než“, plouží v županech a filcových pantoflích a chtějí být vyléčeni.

„Ne,“ řekla Ösp.

„Byly dveře otevřené, když jsi tam přišla?“ Ösp chvilku přemýšlela.

„Ne, to já jsem je otevřela. Zaklepala jsem, a když se nikdo neozýval a už jsem skoro chtěla odejít, napadlo mě vzít za kliku. Myslela jsem si, že bude zamčeno, ale dveře se otevřely a on tam seděl polonahý s tím kondomem…“

„Proč sis myslela, že bude zamčeno?“ pospíšil si Erlendur s další otázkou.

„Jen tak. Věděla jsem, že je to jeho pokoj.“

„Potkalas někoho, když jsi šla dolů?“

„Ne, nikoho.“

„Takže on byl oblečený na vánoční besídku, ale pak za ním někdo přišel a zdržel ho. Byl už oblečený v kostýmu.“

Ösp pokrčila rameny.

„Kdo mu převlékal povlečení?“

„Jak to myslíš?“

„Jeho povlečení už dlouho nikdo neměnil.“

„To nevím. Určitě on sám.“

„Musel to pro tebe být dost velký šok.“

„Ten pohled byl nechutný,“ řekla Ösp.

„Já vím,“ řekl Erlendur. „Pokus se na to co nejrychleji zapomenout. Jestli můžeš. Byl jako Santa Claus dobrý?“

Dívka na něho vrhla tázavý pohled.

„Byl?“

„Já na Santu nevěřím.“

Žena, která organizovala vánoční besídku, byla úhledně upravená, malé postavy, asi třicátnice, odhadl ji Erlendur. Představila se mu jako marketingová a propagační pracovnice hotelu a on neměl chuť vyptávat se jí na její zaměstnání. Skoro každý, koho dnes člověk potká, má něco společného s marketingem. Měla kancelář v přízemí, kde ji Erlendur našel u telefonu.

Média zavětřila, že se v hotelu něco stalo, a Erlendur si domyslel, že ona teď právě nějakému novináři předkládá smyšlenou historku. Ukončila hovor velmi rázně. Odbyla volajícího tím, že ho kategoricky upozornila, že se v žádném případě nesmí odvolávat na ni.

Erlendur se představil a potřásl jí studenou rukou. Zeptal se jí, kdy naposledy mluvila s tím mužem ze sklepa. Nevěděl, zda mu má říkat „vrátný“, nebo „Santa“, protože zapomněl jeho jméno. Ale „Santa“ mu připadalo nevhodné. Jestli tu byl někdo Santa, tak to byl Sigurdur Óli, i když na sobě neměl kostým.

„Gudlaugurem?“ zeptala se a vyřešila tím jeho problém.

„Dnes ráno, protože jsem mu chtěla připomenout vánoční besídku. Srazila jsem se s ním v lítačkách. Byl ve službě. Dělal tady v hotelu vrátného, jak už možná víš. A možná víc než jen vrátného, spíše něco jako domovníka. Prováděl všemožné opravy a tak.“

„Byl ochotný?“ zajímal se.

„Prosím?“

„Jestli byl ochotný a přátelský, nebo se nechal kvůli všemu prosit?“

„To nevím. Je to podstatné? Pro mě nikdy nic nedělal. Lépe řečeno, nikdy jsem to nepotřebovala.“

„Proč dělal Santu právě on? Měl rád děti? Nebo s ním byla legrace?“

„Dělal ho, už když jsem sem nastoupila. Pracuji zde tři roky a toto je třetí vánoční besídka, kterou organizuji. Dělal Santu už za mých dvou předchůdkyň a pravděpodobně ještě dřív. Byl docela fajn. Děti se s ním bavily.“

Nepůsobila dojmem, že se jí Gudlaugurova smrt nějak dotkla. Byl jí lhostejný. Zajímalo ji jen to, že by jeho smrt mohla narušit její marketingovou a propagační činnost. Erlendur žasl nad tím, jak jsou lidé bezcitní a lhostejní.

„Jaký byl jako člověk?“

„Nemám ponětí,“ odpověděla. „Neznala jsem ho. Byl to vrátný. To byla jediná příležitost, kdy jsem s ním mluvila. A když měl dělat Santu.“

„A jak dopadla vánoční besídka? Když se zjistilo, že Santa je mrtvý?“

„Odvolali jsme ji. Nic jiného nám nezbylo. A také z piety,“ dodala, jako by konečně chtěla projevit známku soucitu. Ale nebylo to přesvědčivé. Erlendur na ní viděl, že je jí ten mrtvý člověk nalezený ve sklepě dokonale lhostejný.

„Kdo toho člověka znal nejvíc?“ zeptal se. „Myslím tady, v hotelu.“

„Nemám nejmenší tušení. Zeptej se šéfa recepce. Vrátný byl jeho podřízený.“

Na stole jí zazvonil telefon. Zvedla sluchátko a podívala se na Erlendura pohledem, kterým mu naznačila, že by měl odejít. Zvedl se ze židle, vyšel z kanceláře a říkal si, že ta ženská stejně nebude moci donekonečna lidem servírovat výmysly.

Vedoucí recepce neměl vůbec čas s Erlendurem mluvit. U recepce se nahromadili turisté. Tři recepční přijímaly vyplněné formuláře a Erlendur sledoval, jak zadávají data do počítačů, kontrolují pasy, předávají klíče od pokojů, usmívají se a hned se zase obracejí na další hosty. Fronta sahala až k lítacím dveřím. Přes ně viděl Erlendur venku další autobus, který předjel před hotel a zastavil.

Policisté, většinou neuniformovaní, se rozptýlili po celém hotelu a vyslýchali personál. V jídelně zřídili něco jako policejní služebnu, odkud řídili vyšetřování.

Erlendur si zběžně prohlížel vánoční výzdobu. Z reproduktorů se linuly vánoční koledy. Procházel velkou jídelnou, která se prostírala za vestibulem. Někteří hosté už se tam sešli k bohatému vánočnímu bufetu. Procházel kolem tabule a klouzal pohledem po lososech, uzeném jehněčím, studených vepřových pečeních a hovězích jazycích s oblohou a prohlížel si lákavé moučníky, zmrzliny, šlehačkové dorty a čokoládové pěny, nebo co to všechno mohlo být.

Erlendurovi se sbíhaly sliny. Celý den skoro nejedl. Rychle se rozhlédl a nepozorovaně si strčil do úst kus hovězího jazyka. Myslel si, že ho nikdo neviděl, proto zatajil dech, když se za ním ozval ostrý hlas.

„Tak poslyš, takhle to vážně nejde. To není dovoleno!“

Erlendur se otočil. Zamračený muž v kuchařské čepici stál těsně před ním.

„Co to má znamenat, strkat si u bufetu jídlo rukama do úst? Co je to za způsoby?“

„Nerozčiluj se,“ řekl Erlendur a vzal si talíř. Začal si na něj nabírat různé lahůdky, jako by přesně to měl už předtím v úmyslu.

„Znal jsi Santu?“ zeptal se, aby kuchař zapomněl na hovězí jazyk.

„Santu?“ opakoval kuchař. „Jakého Santu? Chtěl jsem ti jen říct, že nemáš brát jídlo do pracek. To se neslu…“

„Gudlaugura,“ přerušil ho Erlendur. „Znals ho? Dělal tady vrátného a taky něco jako údržbáře, jestli jsem tomu dobře rozuměl.“

„Myslíš Gulliho?“

„Ano, Gulliho, pokud to byla jeho přezdívka,“ řekl Erlendur a položil si na talíř pořádný kus studené šunky s jogurtovou omáčkou. Přemýšlel, zda nemá zavolat Elínborg, aby mu řekla svůj názor na úroveň bufetu. Vyznala se ve vaření a už léta sbírala recepty na kuchařku.

„Ne, já… jak to myslíš, jestli jsem ho znal?“ zeptal se kuchař.

„Tak ty o tom nevíš?“

„O čem? Oč vlastně jde?“

„Je mrtvý. Vražda. Ještě se to po hotelu nerozneslo?“

„Zavražděn?“ vydechl kuchař. „Zavražděn! Cože? Tady v hotelu? A kdo jsi vůbec ty?“

„Ve svém doupěti dole ve sklepě. Já jsem od policie.“

Erlendur si naložil na talíř další dobroty. Kuchař na hovězí jazyk doopravdy zapomněl.

„Jak byl zavražděn?“

„K tomu ti nemohu nic říct.“

„Tady, v hotelu?“

„Ano.“

Kuchař se rozhlédl.

„Já tomu prostě nemohu věřit,“ řekl. „To obrátí celý hotel vzhůru nohama.“

„Správně,“ souhlasil Erlendur. „Úplně.“

Věděl, že ta vražda zůstane na hotelu připevněná jako nálepka. Toho razítka už se nikdy nezbaví. Od této chvíle to bude pro všechny hotel, kde byl zavražděn muž, který dělal Santu, a našli ho s kondomem na ocase.

„Znals ho?“ opakoval Erlendur svou otázku. „Toho Gulliho?“

„Ne, skoro ne. Dělal vrátného, a kromě toho flikoval různé maličkosti.“

„Flikoval?“

„Spravoval. Já jsem ho vůbec neznal.“

„A nevíš náhodou, kdo ho tady v hotelu znal nejlépe?“

„Ne,“ řekl kuchař. „Já o tom člověku nic nevím. Kdo ho mohl zabít? Tady, v hotelu? Sakra krucifix.“

Erlendurovi bylo jasné, že si dělá větší starosti o hotel než o zavražděného, a přemýšlel o tom, že mu naznačí, že ta vražda sem může přilákat víc lidí. Dnes tak lidé uvažují. Mohli by na té vraždě založit hotelovou reklamu a specializovat se na kriminální turistiku. Ale nechal si tyhle úvahy pro sebe, protože se nemohl dočkat, až si někam sedne a nají se. A bude mít chvíli klid.

V té chvíli se objevil Sigurdur Óli.

„Našli jste něco?“

„Ne,“ řekl Sigurdur Óli a díval se za kuchařem, který běžel s novinkou do kuchyně.

„A ty si tady prostě debužíruješ?“ dodal vyčítavě.

„Prosím tě, nechoď na mě s takovými kecy. Měl jsem tady malý problém.“

„Ten člověk ze sklepa nic neměl, a jestli něco měl, tak to neschovával v té díře,“ řekl Sigurdur Óli. „Elínborg našla ve skříni staré desky. To byl jediný nález. Neměli bychom ten hotel přece jenom uzavřít?“

„Co je to za nesmysl, uzavřít hotel?“ odpověděl Erlendur.

„Jak bys chtěl takový hotel neprodyšně uzavřít? A na jak dlouho? To bys do všech pokojů poslal pátrací skupiny, aby je prohledaly?“

„Ne, ale ten vrah by ještě mohl být v hotelu, to bys měl vzít v úvahu.“

„Čirá spekulace. Jsou dvě možnosti. Buď je z hotelu, jako host nebo jako zaměstnanec, nebo s hotelem nemá nic společného. Budeme si muset promluvit se všemi zaměstnanci a se všemi hosty, kteří chtějí odjet, především pak s těmi, kteří chtějí odjet dřív. I když velmi pochybuji o tom, že by na sebe vrah tak hloupě upoutával pozornost.“

„Víš co, přemýšlel jsem o tom kondomu,“ řekl Sigurdur Óli. Erlendur hledal volný stůl, našel jeden a sedl si. Sigurdur Óli si k němu přisedl. Při pohledu na pochoutky na talíři se mu také začaly sbíhat sliny.

„Poslouchej mě. Jestli to byla žena, tak asi byla ve věku, kdy ještě může mít děti, ne? Kvůli tomu kondomu.“

„Tak to chodilo před dvaceti lety,“ řekl Erlendur a ochutnal uzenou šunku. „Dneska se kondomy nepoužívají jen k ochraně před otěhotněním, milý Sigurdure. Ony totiž chrání i před různými hnusnými chorobami, syfilidou, AIDS…“

„Ten kondom nám ale taky říká, že ta… to… individuum, co bylo u něho v pokoji, neznal moc dobře. Mohla to být jen taková rychlovka. Kdyby se dobře znali, tak by si možná kondom nebral.“

„Musíme vzít v potaz i to, že ten kondom může znamenat, že byl s mužem,“ řekl Erlendur.

„Co to mohlo být za nůž? Myslím vražednou zbraň.“

„Vyčkejme, co nám řekne pitva. Určitě není žádný problém sebrat tady v hotelu nějaký nůž. Pokud to byl tedy někdo z hotelu, kdo ho ubodal.“

„Chutná ti?“ zeptal se Sigurdur Óli. Díval se, jak se Erlendur cpe všemožnými pochoutkami, a nejraději by učinil totéž, ale v duchu se bál titulků v novinách: Dva vyšetřovatelé od kriminální policie mají vyšetřovat vraždu v renomovaném hotelu, a místo toho hodují u vánočního bufetu, jako by se nic nestalo.

„Zapomněl jsem se podívat, jestli tam něco bylo,“ řekl Erlendur, než polkl.

„Tobě připadá v pořádku, že se tady, na místě činu, prostě takhle cpeš?“

„Jsme v hotelu.“

„Ano, ale…“

„Už jsem ti říkal, že jsem řešil malý problém. Musel jsem si zahrát na hosta. Bylo tam něco? V tom kondomu?“

„Byl prázdný,“ řekl Sigurdur Óli.

„Policejní doktor říkal, že měl orgasmus. Dokonce dva, ale to jsem nepochopil.“

„Já neznám nikoho, kdo těm jeho vtipům rozumí.“

„Takže k té vraždě došlo předtím.“

„Jo, stávají se různé věci. Zrovna v nejlepším.“

„Když byli v nejlepším, tak jak to, že tam někde ležel nůž?“

„Třeba to patřilo k věci.“

„K jaké věci?“

„Sex je dneska mnohem vynalézavější než klasická a zaběhnutá misionářská poloha,“ prohlásil Sigurdur Óli. „Takže to mohl být kdokoliv?“

„Kdokoliv,“ řekl Erlendur. „Mimochodem, jak to, že se tomu říká misionářská poloha? Co s tím mají společného misionáři?“

„Nevím,“ povzdechl si Sigurdur Óli. Erlendur někdy kladl otázky, které mu šly na nervy. Znějí jednoduše, ale jsou tak strašně složité – a uhozené.

„Má to něco společného s Afrikou?“

„Nebo s obdobím, kdy vládla katolická církev,“ řekl Sigurdur Óli.

„Proč misionáři?“

„Nevím.“

„Ten kondom neznamená, že můžeme vyloučit muže,“ řekl Erlendur. „To je jasné. Ten kondom nevylučuje nic a nikoho. Ptal ses ředitele hotelu, proč chtěl Santu vyhodit?“

„Ne. On ho chtěl vyhodit?“

„Zmínil se o tom, ale neřekl proč. Musíme zjistit, co v tom bylo.“

„Zapsal jsem si to,“ řekl Sigurdur Óli, vyzbrojen jako vždy malým notesem a tužkou.

„A pak je tu jedna skupina obyvatel, která používá kondomy častěji než jiní.“

„Vážně?“ divil se Sigurdur Óli, který opět nepochopil.

„Kurvy.“

„Kurvy?“ opakoval Sigurdur Óli. „Štětky? Myslíš, že sem něco takového chodí?“

Erlendur přikývl.

„Ty provozují misionářskou práci intenzivně.“

Sigurdur Óli se zvedl, ale zůstal stát nad Erlendurem a vypadal, že chce ještě něco říct, jen neví jak. Erlendur, který mezitím snědl všechno, co měl na talíři, a kterého už zase lákal bohatý stůl s lahůdkami, k němu zvedl tázavý pohled.

„Ehm, kde budeš slavit Vánoce?“ zeptal se ho Sigurdur Óli rozpačitě.

„Vánoce?“ opakoval Erlendur. „Já… jak to vlastně myslíš, kde budu slavit Vánoce? Co je ti po tom?“

Sigurdur Óli chvíli mlčel, než si dodal odvahy a riskl to.

„Bergpóra přemýšlela, jestli budeš doma sám.“

„Eva Lind má nějaké plány. Co vlastně Bergpóra chce? Abych přišel k vám?“

„No, já nevím,“ řekl Sigurdur Óli. „Znáš ženy. Já jí prostě nerozumím.“ Obrátil se a loudal se zpátky do sklepa.

Elínborg stála před pokojem zavražděného vrátného a pozorovala zajišťovatele stop při práci, když se v setmělé chodbě objevil Sigurdur Óli.

„Kde je Erlendur?“ zeptala se a snědla poslední oříšek ze sáčku.

„U vánočního bufetu,“ opáčil nevrle.

Po prvních laboratorních zkouškách, které byly provedeny večer, vyšlo najevo, že v kondomu byly zbytky slin.

3

Zajišťovatelé stop Erlendurovi volali, hned jak zjistili, že získali genetické otisky prstů. Erlendur byl ještě v hotelu. Místo činu se teď podobalo fotografickému studiu. V pravidelných intervalech cvakaly ve tmě sklepa blesky fotoaparátů. Policejní fotografové brali mrtvolu ze všemožných stran, stejně tak všechny předměty v Gudlaugurově pokojíku. Nakonec mrtvolu převezli do márnice na Barónsstígur. Potom začali snímat v pokojíku vrátného otisky prstů, kterých tam bylo nečekaně mnoho. Porovnávali je s otisky v policejním archivu. Sňali otisky prstů všem zaměstnancům hotelu. Ze zprávy z laboratoře však vyplynulo, že bude ještě nutné vzít všem vzorek slin.

„Ale co uděláme s hosty?“ zeptala se Elínborg. „Budeme muset vzít vzorky i jim?“

Nemohla se dočkat konce služby, až bude moci domů. Litovala, že se zeptala. Elínborg milovala Vánoce a slavila je s celou rodinou. Každý rok vyzdobila byt větvičkami a ozdobami, napekla několik druhů výtečného cukroví, které uložila do pečlivě popsaných dóz. Její vánoční jídla jí získala pověst skvělé kuchařky i mimo rodinný kruh. Jako hlavní chod byla každým rokem švédská vánoční šunka, kterou nakládala na dvanáct dní do marinády a postavila na balkon, aby pěkně nasákla. Opatrovala ji s takovou péčí, jako by to bylo Jezulátko v plenkách.

„Myslím, že to nebude nutné. Podle mého názoru je vrahem Islanďan,“ řekl Erlendur. „Hotelové hosty můžeme pro začátek vynechat. Hotel je po celé vánoční svátky plný a sotva někdo odjede. Samozřejmě se zaměříme na ty, kteří mají v úmyslu odcestovat, a od těch si vezmeme vzorky slin a otisky prstů. Nemůžeme jim ale bránit v tom, aby odcestovali ze země, to bychom na některého z nich museli mít podložené podezření. A budeme potřebovat seznam těch cizinců, kteří byli v době vraždy v hotelu. Ty, kteří přijeli později, můžeme pustit ze zřetele. Zkusme postupovat co nejméně složitě.“

„Jenže co když to nepůjde?“ zeptala se Elínborg.

„Já si nemyslím, že by některý z hotelových hostů věděl, že tu došlo k vraždě,“ vmísil se Sigurdur Óli, který už chtěl také domů. Jeho žena Bergpóra mu volala pozdě odpoledne a ptala se, jestli už brzy přijde. Prý je ta pravá chvíle a že ho čeká. Sigurdur přesně věděl, co tou pravou chvílí myslí. Snažili se o dítě, ale nevycházelo jim to. Sigurdur Óli řekl Erlendurovi, že už uvažují o umělém oplodnění.

„To budeš muset odevzdat trubičku?“ zeptal se ho Erlendur.

„Trubičku?“

„Myslím zkumavku. Ráno.“

Sigurdur Óli na něho zíral, než mu konečně došlo, co myslí.

„Neměl jsem ti o tom říkat,“ odsekl nervózně.

Erlendur upil odporně chutnající kávy. Seděli všichni tři v místnosti, která byla vyhrazena personálu k pití kávy. Hlavní práce už byla hotova, policisté a zajišťovatelé stop odešli a pokojík byl zapečetěn. Erlendur nespěchal. Jediné místo, kam mohl jít, byl jeho tmavý byt v anonymním obytném bloku, kde byl sám se sebou. Vánoce pro něho neznamenaly nic. Dostal několik dní volna, s nimiž si nevěděl rady. Možná za ním přijde dcera a připraví mu uzené jehně. Někdy přivedla i bratra. A Erlendur pak seděl a četl, jenže to dělal ve volném čase vždycky.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PRVNÍ DEN

1

2

3

DRUHÝ DEN

TŘETÍ DEN

ČTVRTÝ DEN

PÁTÝ DEN

ŠTĚDRÝ DEN