Roman Cílek

Pokus o uchopení vánku

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8443-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8444-3 (mobi)

Pouť

Ke všemu již pociťovala nechuť. I sama k sobě, to především. Častými nemocemi sužované tělo nyní už sloužilo jen jedinému pánovi: své bolesti. Stejně tak to bylo s čímkoli okolo. Spory s příbuznými a dalšími lidmi, kteří se zajímali o její majetek, ji přivedly až na pocitové dno. Odporný už jí byl nyní i její krásný mezonetový byt s rozlehlou terasou, kde prožila četná desetiletí a na který bývala kdysi tak hrdá, ale nyní už zde vnímala jen pachy lidského příbytku, které byly nesmazatelnou stopou životních činností: vaření, potu, vylučování, plození a umírání. Četné živé květiny v bytě přestala zalévat a s touhou po sebetrýzni sledovala proces jejich vadnutí, protože jí to připomínalo její vlastní úděl. Ani ke knihovně, kde toho bylo tolik, co by ještě mohla dle svých dřívějších odhodlání přečíst, buďto premiérově anebo se vzrušivými pocity návratu, ji již nic netáhlo a alibisticky si říkala, že všechno už stejně přečíst nedokáže, tak proč se zabývat úlomky. Takhle, přesně takhle se dvaasedmdesátiletá bývalá učitelka hudby a hudební publicistka Milada Zachariášová cítila. Daleko, kdesi až v zóně zapomnění, byly časy, kdy svým chováním přesvědčovala okolí, že krédo savoir vivre, tedy umění žít, nemusí být jen prázdným pojmem.

Nyní to uměla jen popírat.

Savoir vivre…! Hloupost! Není snad větším uměním schopnost nežít?! Ano, nežít! Zbavit se toho pouta, které už jen tísnivě překáží a od něhož ani v budoucnu nelze nic lepšího očekávat. Budoucnost. Další takové idiotské slovo! Naštěstí se jím nyní nemusela aspoň dočasně zabývat. V tom směru bylo rozhodnuto. Již jen týden, již jen šest dní a šest nocí tu musí přetrpět, a pak už konečně nastane ten osvobozující okamžik, kdy se vydá na pouť, ze které se třeba ani nebude chtít vracet, kamkoli vracet, a kde možná osud naplní své představy o tom, jak je možno za vším, co bylo, udělat dle možností důstojnou a nevšední čáru.

Slovo pouť se jí zhmotňovalo do mnohovýznamové podoby.

Skoro jako kdyby to bylo cosi jako program. Ba ještě něco mnohonásobně víc: program, úděl a poslání.

***

„Vsadím se, Gábinko, že jsi dnes ještě neobědvala.“

„Co že najednou taková starost?“ vzhlédla odborná pracovnice pátrací agentury Mgr. Gabriela Jarolímková od obrazovky počítače. „To je nějaký nový předpis v péči o blaho zaměstnanců?“

„Jdi do háje s předpisy,“ odsekl jí její charismaticky vyhlížející a rázně jednající nadřízený, jemuž zde všechno patřilo. I naše duše, jak tu bylo zvykem napůl vážně, napůl žertem říkat. „Chci si s tebou promluvit, takže půjdeme na oběd,“ rozhodl. „A pokud nebudeš ve výběru přespříliš rozmařilá, snad ti ho i zaplatím.“

„Panebože, tolik radosti najednou,“ řekla způsobem, jakým byli zvyklí spolu hovořit. Ale také tušila, že šéfovo pozvání na oběd není náhodné, protože inženýr Jáchym Mostecký, bývalý důstojník rozvědky, který se s armádou před lety nikoli zrovna přátelsky rozešel, si na ovlivnění náhodami prostě nepotrpěl.

Potvrdilo se to ještě dřív, než si v restauraci stačila přečíst jídelní lístek.

„Gábino,“ zeptal se jí, „někde jsem slyšel, že bratr tvého otce je katolický kněz, se kterým ses v mládí dost stýkala. Je to pravda?“

Překvapeně se na něho podívala. „Ano, to ano… strýček Jiří je sice už penzista, ale pořád ještě slouží ve své venkovské farnosti. Proč se ptáš? Táta s tím, čím byl jeho brácha, míval kdysi kádrové potíže, ale dnes… Chceš snad pro svou dcerušku obstarat protekční svatební obřad?“

Usmál se té představě. „Dceruška je militantní ateistka,“ řekl, „a kromě toho ani po dvou dětech s jedním chlapem nevidí svatbu jinak než jako přežitek minulosti. Ale tobě by se mohla znalost církevního prostředí hodit. Dostali jsme zajímavou zakázku a hodlám ti ji svěřit.“

„Proboha, netýká se to snad církevních restitucí?“

„Ne, to bych určitě nevzal. Spíš… spíš je to takový dost smutný příběh, do kterého máme zasáhnout. Ty tedy musíš zasáhnout. Nebude to ale snadné. Tak třeba… máš ve svém botníku pohodlné obutí na dlouhou chůzi?“

„Drahý šéfe,“ rozhodla se ke vzdoru, „tyhle tvoje záludné otázky, jejichž smysl nechápu, mne ruší při váhání mezi řízkem a koprovkou.“

„Vezmeme si koprovku, je to domácí klasika,“ rozhodl i za ni, rovnou jídlo objednal a poznamenal: „Řízek ti při putování, které tě čeká, nabídnou kdekoli.“

„Už dost, prosím,“ odložila jídelní lístek a poposedla na židli. „Zadej mi úkol, nebo se rozhodnu pro hladovku.“

„Dobrá,“ zvážněl. „Už jsi někdy slyšela zeměpisný pojem Santiago de Compostela?“

Zamyslela se. „Ovšem. Kultovní poutní místo ve španělské Galicii. Svatojakubská pouť navštěvovaná rok co rok statisíci lidmi z celého světa. Ale co, máme tam snad někoho hledat?“

„Ne. Pokusíme se chránit jednu z poutnic.“

„Aha. To je asi ten smutný příběh, o kterém ses před chvílí zmínil. Před kým ji budeme chránit?“

„Hlavně asi před ni samou, ale může se to vyvinout i úplně jinak. Ta dáma už není mladá, není zdravá, není šťastná, potkalo ji leccos špatného a není prostě spokojena s tím, jak žije – a možná ani s tím, že vůbec žije. A jeden člověk z jejího rodinného okolí se domnívá, že v sobě tutlá sebevražedné sklony a třeba je i odhodlána při té svatojakubské pouti, o níž se cosi dozvěděla a skoro až posedle ji to zaujalo, tak nebo onak umřít.“

„A ten člověk, ten si nepřeje, aby to udělala? Proč?“ Pokývl hlavou a pochválil ji. „Dobrá otázka, Gábi. Ale blbě se na ni odpovídá.“ Nahlédl do papírů, které si přinesl s sebou. „Tak prvně trochu reálií. Tou, o které se zatím tak neosobně bavíme, je profesorka Milada Zachariášová, prý význačná odbornice přes středověkou duchovní hudbu, ale věnovala se také výchově kumštýřského dorostu. Je její přes sedmdesát let, bydlí v luxusním bytě, vlastní po rodičích i manželovi zděděné nemovitosti a asi i slušné bankovní konto, ale v loňském roce jí zemřel manžel a letos zkraje roku zahynul při leteckém neštěstí někde v Americe její jediný syn. Z příbuzných jí zůstali jen synovec Rudolf Zachariáš a neteř Eva Stará, s nimiž se však příliš nestýká a ani oni spolu navzájem nevycházejí. A právě ta neteř, paní Stará, se na nás po doporučení od právníka obrátila s obavami o její život. Do hlavy samozřejmě nikomu nevidíš, takže těžko odhadnout, jestli jí jde výhradně jen o tetiččino blaho a její ještě dlouhý život, či jsou ve hře spíš nějaké složitosti s její poslední vůlí, či třeba pojistka se speciální klausulí. A taky by bylo dobré vědět, jaká je v celé té záležitosti role synovce Rudolfa, o němž se paní Stará zdráhá mluvit. Pokusím se kolem toho do pondělka, než se vydáš na cestu, něco vyšťourat, ale taky možná nevyšťourám vůbec nic.“

„Do pondělka?“ zaujal Gabrielu časový údaj. „A to tam opravdu už odtud půjdeme pěšky? Kolik je to vlastně kilometrů?“

„Tři až čtyři tisíce. To by asi paní profesorka nezvládla. Obrátila se na křesťanský spolek, který to tady organizuje, a ti jí ve všem poradili. Z četné nabídky si vybrala trasu nazvanou Camino Primitivo, která vede do Santiaga de Compostela z asturijského Ovieda, kam tě z Prahy pohodlně dopraví letadlo. Pak už je to jen něco kolem dvě stě padesáti kilometrů, ale zato obtížným horským terénem.“

„Pane jo,“ tiše hvízdla, „ta dáma se cítí.“

„Asi necítí,“ pokývl vážně, „ale vnímá to asi jako svou… no… řekněme, že pokání či povinnost.“

„Povinnost? Vůči komu?!“

„Ale no tak, Gábino! To se přece od ní musíš dozvědět. Jistě najdeš spoustu vhodných příležitostí, protože jsem ti na pondělí objednal letenku do Ovieda na ten samý spoj. A bylo by asi dobré, kdyby sis předem našprtala nejen všechno o té poutní tradici, ale i o středověké duchovní hudbě, aby se ti snadněji rozbíhalo seznámení. Říkala jsi přece jednou, že jsi v mládí chodila do houslí.“

„Jo, chodila, jenže nerada a moje drahá maminka mě tam pokaždé hnala s vařečkou v ruce,“ ušklíbla se. „Ale od všemi nenáviděné Ševčíkovy učebnice základů jsem se ke středověké duchovní hudbě určitě nedopracovala.“

„Dožeň to aspoň v teorii,“ poradil jí, ale poté již jeho pozornost upoutala servírka. „A už dost řečí, nesou nám tu koprovku.“

***

Okamžitě ji v odletové hale poznala. Nebylo to ostatně nijak složité. Důstojně působící, vážně, ale na pohled nikterak utrápeně, spíš tak nějak zvnitřku odhodlaně se tvářící a svůj věk neskrývající ani nezdůrazňující šedovlasá dáma měla na klopě letní vesty kultovní brož, na níž byla žlutě na modrém podkladu vyobrazena lastura svatojakubské hřebenatky, tedy mušle připomínající svým tvarem také vstřícně ke světu otevřenou lidskou dlaň či hvězdu, ze které vycházely prameny záře. Gabriela zauvažovala nad tím, jak nejvhodněji by se mohla k profesorce přiblížit. Zda se o to pokusit už teď, anebo třeba až v Oviedu. A jakou k tomu přes dvougenerační bariéru zvolit formu. Poslechla sice šéfovu radu a leccos si o středověké duchovní hudbě na internetu přečetla, ale bylo by asi praštěné, kdyby se k paní Zachariášové přihnala a začala jí vyprávět o tom, že je ctitelkou skladeb Jana Dismase Zelenky, rodáka z Podblanicka, který byl současníkem Bacha, Händla i Vivaldiho, ale navzdory této konkurenci ho odborný svět jako autora nespočetných mší a oratorií dodnes označuje za hudebního génia, jehož Requiem d-moll patří prý k vrcholům tohoto druhu tvorby.

Ne, rozhodla se, nic se nemá uspěchat.

Však ona se nějaká příhodná chvíle určitě najde.

Našla se skutečně až v Oviedu, protože takovým kouzelníkem, aby jim obstaral palubní místenky vedle sebe, Gabrielin šéf přece jen nebyl. Na Asturijském mezinárodním letišti, nacházejícím se nepříliš daleko od města, vládl sice parádní jihoevropský zmatek, ale leccos se vyjasnilo v okamžicích, kdy si cestující vyzvedli zavazadla a začali se rozcházet k autobusům, vyslaným pro ně z jednotlivých hotelů. A v tom směru bylo již leccos zařízeno předem. Gabriela Jarolímková měla stejně jako paní Zachariášová zajištěno na tři noci ubytování v hotelovém komplexu Ibis Budget, který nabízel své služby zhruba čtvrthodinu chůze od historického centra s dominující katedrálou San Salvador. Podle záměru organizátorů si tu měli potenciální poutníci odpočinout, aby se pak mohli o to odhodlaněji vydat na pěší putování do Santiaga de Compostela, během něhož jim už nebude nabídnut ani zlomek běžného cestovatelského pohodlí. V hotelovém autobusu se Gabriela zacíleně vmanévrovala do blízkosti paní profesorky. „Nepotřebujete s tím pomoci?“ zeptala se, když viděla, že dáma zápolí s batohem, který zřejmě nebyl jejím obvyklým zavazadlem.

Usmála se, poděkovala, ale nabídku odmítla. „Musím si zvykat,“ řekla a bylo tím dopovězeno vše, co naznačovala žlutá svatojakubská mušle na klopě jejího oblečení.

„Rozumím,“ přikývla Gabriela Jarolímková. „Taky mě to čeká.“

„Opravdu?“

„Ano.“

Posadily se vedle sebe.

Kontakt se tedy podařilo navázat a k letmému několikavětému hovoru během půlhodinové jízdy nepotřebovaly ani Jana Dismase Zelenku a jeho Requiem d-moll, ani povídání o hlubinném smyslu svatojakubské poutě, zcela zatím postačoval námět mnohem přízemnější: vedro v přecpaném a nedostatečně klimatizovaném dopravním prostředku pod žhavým západošpanělským nebem.

Nic se nemá přehánět, řekla si pak Gabriela.

Ze všeho nejmíň by se v dané situaci hodilo, kdyby v paní Zachariášové nabyl vrchu pocit, že se jí někdo vnucuje. Chce-li tu ty hodiny a dny prožít v poklidném osamění a se svými vlastními úvahami, nechť je jí to dopřáno. Ale je taky dobré, když ví, že se v jejím nepříliš vzdáleném okolí nachází někdo, kdo je sice o hodně mladší, ale mluví česky a také má asi nějaký důvod k tomu, aby se vydal na očistnou pouť. Při ubytovávání v hotelu Ibis Budget a následném pozdním obědě už tedy Gabriela neusilovala o přiblížení, ale zato si přátelsky zamávaly, když se v podvečer zahlédly na ulici poblíž oviedského městského centra. Se znepokojením si však Gabriela povšimla, že paní Zachariášová při chůzi mírně pokulhává. To nebylo nejlepší znamení pro blížící se dobu, kdy by měla na cestě k vytčenému duchovnímu i reálnému cíli ušlapat den co den kolem dvaceti kilometrů.

***

Zneklidnění vyššího druhu se dostavilo krátce poté. Poprvé si Gabriela toho člověka, který jí byl povědomý už z letadla, významněji povšimla v blízkosti turisty obdivované starorománské kaple Cámara Santa z 9. století. Muž středního věku a vyhlížející nejobyčejněji z obyčejných totiž projevoval jen malý zájem o dávnověkou sakrální stavbu, chráněnou organizací UNESCO zápisem do seznamu světového kulturního dědictví, o to důkladněji však pozoroval paní Miladu Zachariášovou, která kapli s důkladností zřejmě jí vlastní okukovala ze všech stran.

Zvláštní…

A když pak Gabriela téhož chlapíka zaregistrovala na dohled od paní profesorky ještě nejmíň dvakrát, odklidila se do hotelového ústraní a mobilem zavolala do vlasti svého šéfa.

„Hlásím stav nouze,“ ohlásila se zavedenou formulací.

„Copak?“ zeptal se Jáchym Mostecký. Gabriela mu stručně vylíčila své podezření.

Navrhl přijatelné vysvětlení: „Třeba si její neteř, ta paní Stará, najala k ochraně své tety ještě někoho dalšího.“

„Ne, to určitě ne,“ řekla. „Šéfe, nechci machrovat, ale víš přece, že jsem studovala psychologii se zaměřením na typologii. Z toho člověka nevyzařuje ochranitelství, ale…“

„Co? Dopověz to.“

„Přízemnost. Krajní podoba přízemnosti. A tím i schopnost vykonat cokoli, co by mu bylo určeno.“

„Cokoli?“

„Jo. Mohu se samozřejmě mýlit, ale nechci tu být úplně bezbranná. Všechna rizika beru samozřejmě na sebe, nejsem alibistka, však už mě v tom směru znáš.“

„Jistě. Co navrhuješ?“

„Akci bonboniéra. Už se nám přece dvakrát zdařila.“

„Dobrá,“ odpověděl po chvilce váhání. „Nadiktuj mi přesnou adresu toho hotelu. Postarám se o to.“

„Díky. Ale pospěš si, prosím. Měla by ta zásilka odejít z Prahy ještě dnes večer. Už se zde zdržíme jen dva dny, pak s paní Zachariášovou a ještě nějakými dalšími lidmi z různých koutů světa vyrážíme na tu poutní štrapáci. Tady tomu říkají Camino de Santiago.“

***

Spěšná zásilka dorazila do hotelu hned po poledni.

„Máme tu pro vás balíček, seňorito,“ oslovila ji recepční. „Asi posilnění na cestu, že ano?“ usmála se, protože tu všichni věděli, k čemu se část hostů chystá.

Přikývla k tomu, poděkovala, ale zásilku rozbalila až na pokoji.

No ano… posilnění, dalo se to tak říct. Šéfova vychytávka pro nouzové situace, inspirovaná zřejmě jeho předchozím působením ve sféře tajných služeb. Všestranně obsah kryjící pevný obal v podobě bonboniéry a uvnitř sada nábojů, ale hlavně pohledná dámská pistole ISSC M22, o níž její rakouský výrobce uváděl do reklamy, že je to zbraň, která se hodí i do nejluxusnější kabelky z dílny módního věrozvěsta Louise Vuittona.

Gabriela podobnou kabelku neměla a určitě nikdy mít nebude.

Nevzdychala nad tím. Musí se holt ta noblesou se lesknoucí věcička spokojit s obyčejným batohem po mém trampsky založeném tátovi, pomyslela si a směrem ke svému vzdálenému zaměstnavateli vyslala pozdrav a vzkaz: Díky, šéfe, a doufám, že zaslané bonbonky nebudu muset nikde rozdávat.

***

Nadřízený, o němž uvažovala jako o vzdáleném, se jí pozdě večer ozval.

„Kde jsi?“ zeptal se inženýr Jáchym Mostecký.

„V posteli,“ odpověděla. „A naštvu se, když se mě zeptáš, jestli jsem v ní sama.“

„Nezeptám se.“

Gabriela pochopila, že jí šéf nevolá jen tak z dlouhé chvíle. „Tak povídej,“ řekla. „Děje se něco?“

„Zatím ne. Ale narůstají ve mně obavy, že by se leccos mohlo dít. Rozhodl jsem se, že tě v tom nenechám samotnou. Brzy ráno vyrazím. Přímý spoj do Ovieda je obsazený, ale zmáknu to s nějakými přestupy ve Francii, takže asi zkraje odpoledne…“

„Proč? Proč se sem tak narychlo ženeš?“ přerušila ho.

„Nedůvěřuješ mi?“

„Nech toho!“ okřikl ji. „Kdybych ti nedůvěřoval, seděla bys dnes doma na zadku a netoulala se někde v Tramtárii. Je to jinak, Gábino. Vyburcovalo mě včera tvoje zavolání a žádost o… no, bonboniéru, abych dodržel konspiraci. Vím, že nejsi plašan, který by si chtěl hrát na kovboje, takže jsme se tady do šťourání kolem profesorky Zachariášové pustili na plný plyn. Zapojil jsem především naši paní Sašu, která je, jak víš, machrem přes utajované toky majetků a financí. Když jsme pak společně došli k nějakým závěrům, přestalo se mi to zamlouvat. Stejně jako už včera tobě. Měli bychom asi zapomenout na to, že jsme byli zpočátku schopni vidět celou tu poutní záležitost jako vrtoch stárnoucí dámy, která si neví rady se zbytkem svého života.“

„A není to tak?“

„Obávám se, že není, Gábino, aspoň ne prvořadě. Nechci zpochybňovat její tragickými událostmi v rodině zjitřené pocity a neblahé působení osamělosti, ale je třeba vzít na vědomí, že majetek paní Zachariášové, poděděný po rodičích i manželovi, nemá jen tak obyčejnou podobu. Vlastní mimo jiné rozlehlé stavební parcely v oblastech, kam se má dle rozvojových plánů šířit město bytovou i průmyslovou výstavbou. Tudíž kolem ní v poslední době začali kroužit lecjací developeři a dohazovací šejdíři z realitek. A mezi nimi samozřejmě takoví, o kterých jsme s paní Sašou zjistili, že jejich nátlakové metody nejsou zrovna čítankové. Vtaženi pak do toho byli tak či onak i její jediní příbuzní, synovec a neteř, každý z nich pravděpodobně s jiným názorem na to, jak by se měla tetička zachovat. Všechno se prostě kolem paní Zachariášové zamotalo do takového nepřehledného klubka, že se rozhodla…“

„Klubko rozetnout?“

„Jo.“

„Tou poutí?“

„Možná.“

„Poutí bez návratu?“

„Nelze to vyloučit. Ale jisti si nemůžeme být ničím. Ani jejími úmysly, ani tím, zda je nějak ohrožena zvenčí. Proto chci, abychom na to byli dva. A teď už musím končit, ještě čekám na nějaké informace od lidí, které znám ze své služební minulosti. A ty… ty se koukej pořádně vyspat, možná máme leccos divokého před sebou. Anebo taky ne. Zítra se uvidíme, ale nebudeme se k sobě příliš hlásit. Pozdravit mě můžeš leda tak zářivým letním úsměvem. Dobrou.“

„Dobrou,“ odpověděla, ale na jistotu, že to bude noc bez zneklidňujícího proudu myšlenek, by na ruletový stůl ve zdejší hotelové herně nebyla ochotna položit ani jediný zakoupený žeton.

***

Ráno opláchl ulice Ovieda prudký déšť.

Pane jo, pomyslela si Gabriela, doufejme, že nebe nechystá podobné překvapení i na následující den, kdy se krátce po rozednění máme vydat na cestu. Ale určitě to dopadne dobře, jako roduvěrná optimistka přesvědčila sama sebe, a prostě se jí nezdálo, že by Kristův učedník a patron poutníků svatý Jakub, k jehož hrobu v Santiagu de Compostela všichni ti putující chtějí dorazit, byl až takový žertéř.

Ale tak jako tak se rozhodla daného námětu využít.

„Zítra bychom se bez takového mokrého osvěžení dokázaly obejít, co myslíte?“ prohodila cestou ze snídaně k paní Zachariášové.

Unaveně působící profesorka odevzdaně pokrčila rameny, ale zastavila se, čímž dala najevo, že by tentokrát nic nenamítala proti rozhovoru dvou krajanek, které sem přijely se zhruba stejnými úmysly. „Copak déšť, větší starost mi dělají moje nohy,“ řekla a ukázala ke kotníkům. „Otékají a čím dál víc bolí. Myslíte, slečno…“

„Jmenuji se Gabriela Jarolímková,“ představila se.

„Ano, já vím,“ překvapila ji a vysvětlila: „Zeptala jsem se na vás v recepci, protože jste ke mně v autobusu z letiště projevila takovou ochotu. Já jsem Milada Zachariášová,“ řekla, nabídla jí ruku ke stisku a zeptala se: „Myslíte, slečno Gabrielo, že se chovám rozumně, když se v mé ne zrovna dobré zdravotní kondici chystám na tu cestu? Stěží se tu belhám kolem hotelu, a když si představím své nohy někde na stezce v horách,“ ukázala k členitému horizontu, „nevím, nevím.“

Co k tomu říct?

Vyslovit běžnou utěšovací frázi, anebo se aspoň pokusit…?

„Záleží na tom,“ zvolila druhou možnost, „jaký máte k úsilí o to putování motiv.“

Usmála se, ale nepůsobilo to vesele. „Ano, máte pravdu, motiv je hodně důležitý. Ale popravdě řečeno, může mi jakýkoliv motiv odstranit bolest nohou? Nemůže!“ Náhle až vybuchla: „Jsem blázen bláznivý! V mých letech…! Víte, co si o tom myslel Voltaire? Dnes v noci jsem si na to vzpomněla. Napsal, že kdo si nepřidrží svého věku všechnu moudrost, pobere svého věku všechen žal. To je krutě pravdivé, nemyslíte?“

„Jistě. Ale nevím…“

Nedovolila jí větu dokončit. „A co vy?! Smím se zeptat, z jakých důvodů chcete putovat do Santiaga? Jste mladá, asi i zdravá, působíte vyrovnaně a sebevědomě. Proč tedy?“

Překvapila ji těmi naléhavě položenými otázkami.

„Těžko se to vysvětluje,“ řekla. „Potřebuji si vyčistit hlavu a mysl po nevydařeném vztahu,“ zalhala a v duchu se omluvila svému časově dost zanedbávanému příteli.

„A také je v tom kus víry, k níž jsem byla doma vedena,“ zalhala podruhé a v duchu se za to omluvila i neomluvila svým rodičům.

„No ano, víra, to je dar,“ přikývla Zachariášová, „ale v tom směru se trochu zdráhám. Považovala bych za nedůstojné a asi i nepoctivé, a dokonce snad směšné, pokud bych se nyní v obtížné osobní situaci příliš lísala k Bohu, vůči jehož existenci jsem po celý život projevovala tolik racionálně pojatých výhrad. Rozumíte mi?“ Nedalo se jí nerozumět. Bylo to noblesní vyjádření, k němuž nebylo co dodat, a proto Gabriela, která si paní profesorky začala čím dál víc vážit a současně se o ni i osobněji strachovat, také nic nedodala.

„Půjdu si ještě na chvilku lehnout,“ oznámila Zachariášová.

Ani k tomuto rozumnému nápadu nebylo co připodotknout.

***

Den proběhl ve znamení příprav na zítřejší start. V zavazadlech většiny zájemců o svatojakubské putování byla již připravena k použití malá knížečka s názvem Credencial de Peregrino, do níž byly zaneseny základní osobní údaje účastníka a v průběhu cesty tam přibudou časové údaje a razítka ze všech ubytoven, restaurací, občerstvovacích středisek a církevních zařízení, kudy budou procházet. Gabriele to trochu rouhavě připomnělo dobrodružně pojatou bojovku na letním táboře, které se kdysi v mládí zúčastnila, ale pak vzpomínky odehnala. Současnost byla důležitější. Znovu si jen tak letmo ověřila, že se v hotelových prostorách i leckde kolem stále pohybuje muž, o kterém si byla jista, že se nadměrně, i když nyní už ne tak nápadně, zajímá o paní Zachariášovou, a dokonce se jí ve vhodném okamžiku podařilo vyfotografovat ho mobilem. Pak se zaměřila na praktičtější stránku příprav. V nedalekém obchodě obsah svého batohu, jehož ideální a tedy při dlouhé chůzi snesitelná váha by, jak se dočetla, neměla u netrénovaného poutníka přesáhnout sedm kilogramů, doplnila o ještě jednu sadu náplastí na očekávané puchýře, protože netušila, zda podobné vybavení bude mít prozíravě s sebou i paní profesorka, přikoupila poté ještě jedno náhradní tričko, které se jí prostě žensky líbilo, a pak sama sobě nahlásila: Jsem připravena! Rozhodla se očekávat další dění.

Dalo se do pohybu kolem třetí odpolední.

Cinknutí mobilu ohlásilo esemesku. Byla dle šéfova zvyku stručná a věcná: „Dorazil jsem. Za půl hodiny tě čekám v kavárně hotelu Longoria Plaza poblíž divadla Campoamor.“ A podpis o něco neformálnější než obvykle: „Jáchym.“

***

Skoro ji to až donutilo k úsměvu. Inženýr Mostecký, kterého při příležitostech, jež jejich práce občas přinášela, jednou či dvakrát viděla dokonce ve smokingu, působil natolik poutnicky, že by mohl posloužit jako ilustrace svatojakubského náborového letáku. Byl neoholený a neformálně oblečený přesně tak, jak se dalo za daných okolností očekávat. Ale především byl unavený a kruhy pod jeho očima byly hlubší než obvykle.

„Nespal jsi,“ poznamenala Gabriela a přisedla ke kavárenskému stolku.

„Nespal,“ přiznal, položil na stůl svůj velechytrý telefon a řekl. „Něco si objednej, pak si budeš prohlížet fotky.“

„Čí fotky?“

„Samozřejmě že chlapů,“ řekl a ani to v dané chvíli, kdy oba měli v sobě přece jen trochu napětí, nezaznělo dvojsmyslně.

Objednala si tedy pití a začala si prohlížet. Chlapů to bylo na různě pojatých snímcích, ateliérových studiích i náhodných momentkách docela dost, byli různorodí, co do vzhledu pěkní i nepěkní, někteří okázale drsní, jiní už na pohled hladce úlisní, ale u žádného z nich by Gabriela Jarolímková – pokud by to měl být katalog k seznamovacímu výběru – ani na vteřinu nezauvažovala o tom, že by se k němu mohla pocitově přivinout.

„Co je to za lidi?“ zeptala se.

„Dojeď to do konce,“ přikázal jí šéf.

Až do úplného konce si však tu pestrou galerii pánů tvorstva přece jen prohlížet nemusela. U snímku s pořadovým číslem dvacet jedna se zarazila, pak sáhla po svém mobilu a vyhledala v něm fotografii potajmu dnes před polednem pořízenou poblíž hotelu Ibis Budget.

„To jen on!“ ukázala.

„Opravdu?“

„Ano. Podívej se!“

Podíval se, porovnal snímky a zvážněle přikývl.

„Kdo je to?“

Ušklíbl se. „Horší varianta toho, co jsme se ze všech možností mohli dozvědět. Tenhle mužský se ti tady v Oviedu od prvního pohledu nelíbil, a já smekám před přesností tvého osobnostního odhadu. Moc dobře tě, holka, jako psycholožku vyškolili.“

„Děkuji, to stačí,“ řekla. „Co je to za člověka?“

„Jmenuje se Bořivoj Zoula, ale používá také jiná jména a má na ně asi i podloudně získané papíry. Býval kdysi řadovým policistou, pěšákem na ulici, ale projevil se jako nespolehlivý, takže se ho po čase formou vzájemné dohody zbavili. Udělal se tedy pro sebe. Osoba samostatně výdělečně činná, nebo jak se tomu úředně říká. Údajně jakési mlhavé poradenství, ve skutečnosti služby všeho druhu, špinavosti nevyjímaje.“

„Takže třeba i…,“ vydechla Gabriela s obavami nikoli o sebe.

„Ne, ne to asi ne,“ řekl. „Vím, na co myslíš, ale to se mi nezdá. Kdyby potřebovali paní Zachariášovou odstranit, najali by si opravdové profesionály, a ne blbce, kterého sis všimla hned po příjezdu. Spíš by mohlo jít o nějakou zostřenou formu nátlaku. To by mi k němu nejvíc sedělo.“ Zalistoval ve svých poznámkách. „Mám tady o Zoulovi důvěrnou policejní hlášku, že ho z jedné developerské kanceláře nastrčili do pečovatelského domu pro seniory, kde těžce nemocnému mužskému, který už toho neměl mnoho před sebou, potajmu kupoval flašky, opíjel ho a podstrkoval mu k podpisu nějakou převodní smlouvu.“

„Takže prostě hajzl!“ ulevila si Gabriela. „Třeba chce něco podobného vyzkoušet i tady. Využít okamžikové slabosti paní profesorky a vnutit jí…“

„Možná ano, možná ne, nebudeme fantazírovat,“ zarazil ji. „Musíme si je prostě pohlídat. Oba. Zoula se řádně přihlásil na poutní cestu do Santiaga?“

„Nevím, nic o něm nevím. S nikým se nebaví, chodí pořád sám, a raději se na něho nechci vyptávat. Nepředstavuj si ale, že se tu to putování nějak přísně řídí. Žádné nástupy, rozkazy, přepočítávání. Někteří se chystají jít ve skupině, jako třeba paní Zachariášová a já, jiní se prostě přidají, nebo se stávají poutníky jaksi ve vlastní režii.“ Zasmál se. „Poutník ve vlastní režii, to je přesně moje parketa.“ Podíval se na hodinky. „Bezva. Měla by ses asi vrátit do svého hotelu. Je dobré, když jsi pořád nablízku… no, co si budeme povídat. Zajistil jsem si pokoj tady v Longoria Plaza, ale již od rána budu v pohotovosti. V kolik se ráno vyráží na cestu?“

„V pět. Než začne pálit slunce.“

„Horku asi tak jako tak neutečeme,“ řekl už jako kdyby na okraj, a Gabriela se jen kratičce zamyslela nad tím, zda je to věta úplně obyčejná, či se v ní, jak míval Mostecký ve zvyku, skrývá ještě nějaký podprahový význam.

***

Bylo půl osmé, když se Milada Zachariášová zhroutila. Nohy, jejichž malé zátěžové odolnosti se předem obávala, jí přestaly sloužit v ostrém ohybu podhorské stezky mezi Oviedem a městečkem Lugo. A nešlo v té chvíli již jen o nohy. Také se jí z rozčilení nad stupňujícími se pohybovými potížemi špatně dýchalo, na těle cítila studený pot a obličej jí zbarvila nezdravá červeň. Gabriela, která se dosud držela v přiměřeném odstupu, popošla blíž a přiklekla na zem.

„To jste vy?“ vzhlédla k ní znalkyně středověké duchovní hudby, a v očích měla nejen bolest, ale protichůdně také mnoho podivného odhodlání, a těžko se dalo zvenčí odhadnout, čeho je převaha. „Nechci,“ sípavě oslovila Gabrielu a chytila ji za ruku, „nechci jít dál, já… já už se svým putováním končím. Úplně končím. Nechte mě tu, moc prosím. Odpočinu si, chvíli si odpočinu, a pak se… možná… nějak vrátím. Ale na tom nezáleží. Jděte, prosím, jděte dál. Já už si poradím.“ Gabriela pochopila, že je třeba říci něco zásadního.

„Opravdu tu chcete umřít?!“ řekla. „Kvůli tomu jste sem přijela?“

Do pohledu paní Zachariášové se k bolesti a odhodlání přidal ještě údiv. „Vy… vy o mně něco víte?“

„Vím toho jen málo,“ odpověděla a vložila do hlasu všechnu sílu přesvědčivosti, jíž byla v dané chvíli schopna. „Ale to, co vím, mi stačí k tomu, abych si byla jista tím, že vás tu nenechám ležet.“

„Proč… proč to říkáte, Gabrielo? On vás někdo…?“ Těžko odhadnout, jak by na poutní stezce za asturijským Oviedem pokračoval tenhle zvláštní hovor dvou nestejně starých žen z Čech, kdyby se k nim odkudsi zezadu neprodrala další osoba.

„Pomohu vám, mohu vám pomoci!“ rázně oslovil Bořivoj Zoula paní Zachariášovou a vylovil z kapsy mobilní telefon. „Znám tu pár lidí, zavolám jim, přijedou sem někam poblíž autem a všechno se…“

„Kdo jste?!“ přerušila ho Gabriela.

„Jmenuji se Bárta, ale nepleťte se do toho! Tady té paní jde o život. Třeba je to infarkt.“

Gabriela Jarolímková zavrtěla hlavou, vstala z pokleku a shodila si z ramen batoh, aby měla volnější možnost pohybu. „Snad to není infarkt. Aspoň doufám. Ale v tom, že paní Zachariášové může jít o život, jsem s vámi zajedno. Přinesl jste sem zase nějakou smlouvu k rychlému podpisu, pane Zoulo?“ řekla s důrazem na poslední slovo. Znatelně ho tím zaskočila.

„Co… co to kecáte?! Jaký… jaký Zoula? Kdo jste?!“ vyhrkl.

„Na tom nezáleží. Ale za své jméno se na rozdíl od vás nestydím.“

Tvář se mu zkřivila vztekem a ukázal tím, jak snadno ho dokáže vykolejit překážka, která se mu postaví do cesty. „Nepřekážej mi a táhni odtud!“ rozeřval se, zastrčil mobil do jedné z kapes bundy a chvatně sahal do druhé.

Gabriela nemínila čekat a byla o něco rychlejší. Rakouská pistolka, vhodná prý i do kabelky od Vuittona, ale vytažená z obstarožního batohu, na něho udělala dojem. Ale zase se zachoval tak, jak mu velela jeho nátura, tedy zbrkle. Anebo, přiznejme mu, i při tom rychlém spádu dění dokázal odhadnout, že ta ženská nebude mít svou zbraň nabitou. A tak se bez ohledu na cokoliv proti Gabriele rozběhl, ramenem ji bolestivě zasáhl do prsou a pistoli jí vyrazil z ruky. Snažil se ji pak zvednout, ale mnoho toho už nestačil. K místu, kde se střet odehrával, se několika dlouhými skoky přiblížil Gabrielin šéf Jáchym Mostecký a srazil Zoulu k zemi boxersky ukázkovým úderem do brady.

„Proboha, co se to tu děje?!“ podivila se profesorka hudby, když těsně vedle ní dopadlo mužovo tělo.

„Klid, paní profesorko, už bude všechno v pořádku,“ oslovil ji Mostecký.

Nedalo se však předpokládat, že by tomu zcela uvěřila. Ať už totiž měla Milada Zachariášová o svém svatojakubském putování jakékoli představy, třeba i sebetrýznivé, rozhodně ji ani ve snu nemohlo napadnout, že tato její životní etapa, kterou v ponuré pasti svých depresí vnímala snad i jako konečnou, bude mít takhle bouřlivý, skoro filmový a svými nyní ještě ne zcela tušenými důsledky vlastně osvobozující průběh.

***

Česká družina v hotelu Ibis Budget se rozrůstala. Z konkurenčního Longoria Plaza se sem přestěhoval inženýr Mostecký a poté co z oviedské nemocnice dopravili do hotelu ošetřenou a v celkově slušném stavu se nacházející paní Zachariášovou, telefonem čile komunikoval s českými i zdejšími policejními složkami. Trestuhodně málo toho o svém šéfovi vím, pomyslela si Gabriela, když ho slyšela plynně hovořit španělsky, a s povzdechem se smířila s tím, že o lidech z jeho předchozí branže nikdy nikdo nebude vědět vše.

A pak přivítali ještě jednu návštěvu.

Gabriela a Jáchym si pro ni taxíkem dojeli na Asturijské mezinárodní letiště, kde brýlatá a rychle mluvící Mgr. Eva Stará, zástupkyně ředitelky mateřské školy, prolomila počáteční rozpaky sebemrskačským prohlášením: „Jsem husa hloupá, když jsem všechno včas neprohlédla. Člověk jako sobec žije hlavně svými vlastními starostmi… Nejradši bych si vrazila pár facek.“

„Ale no tak, vždyť jste nás požádala o pomoc,“ řekl Mostecký.

„Jo, to jo, ale jen proto, že jsem měla strach, aby si teta Milada na té pitomé pouti nechtěla ublížit.“

„Pozor, pozor,“ zasmála se Gabriela, „jste v Oviedu, kousek od Santiaga de Compostela, tady se na svatojakubskou pouť, která tu spoustě lidí dává obživu, nesmí nadávat.“

„Ale dejte pokoj,“ mávla rukou, „jsem zvyklá nadávat všude a na všechno, proto jsem taky pořád v průseru a navždy zůstanu jen tou zástupkyní. Tak pojedeme, ne? Musíme si toho s tetou i s vámi hodně vyjasnit.“

Vyjasňovali si tedy ještě po celý zbytek dne a kus noci k tomu.

A horší i lepší to bylo vyjasňování.

Lepší v tom směru, že z paní profesorky jako kdyby slupka po slupce přece jen odpadávala krajní podoba jejího negativního vidění světa i sama sebe, protože poznávala, kolik lidí se jí snažilo pomoci. Zraňující byly naopak okamžiky, kdy Mostecký přijal z Prahy zprávu, že tam bylo v souvislosti s nejrůznějšími nátlakovými machinacemi kolem pozemků paní Zachariášové, včetně toho zdejšího dění, zadrženo několik lidí – a nacházel se mezi nimi i její synovec Rudolf.

„Takže Rudík, kterého jsem odmalička podporovala, mě prostě prodal,“ povzdychla si profesorka.

Reakce Rudolfovy sestry byla věcnější: „Nakopu mu zadek, až ho uvidím. Je to slaboch a vyžírka. Vždycky jsem něco takového tvrdila, ale nikdo mi nevěřil. Ani ty, teto, protože staršího sourozence a ještě k tomu chlapa je přece třeba uctívat. Tak se to u nás traduje…“

Rodinné vazby či naopak trhliny jim Mostecký a Gabriela řešit nemohli.

Jejich oviedská mise tak jako tak končila, víc jich bude v této záležitosti potřeba doma, kam už se s ozbrojeným doprovodem a s rukama v poutech nuceně vydali také Bořivoj Zoula a dva další muži, kteří se na zdejším podrazáckém a pravděpodobně i vyděračsky zamýšleném kroužení kolem paní Zachariášové podíleli.

„Budeme balit, dámy,“ oznámil Mostecký. „Obstarám čtyři letenky a…“

„Obstarejte jen dvě,“ přerušila ho profesorka Zachariášová. „My se tady s Evou ještě trochu zdržíme.“

„Tady? Proč?“

Vysvětlení bylo prosté: tetička a neteř, které k sobě, jak se zdálo, přece jen našly až dosud děním značně zaplevelenou pocitovou cestu, se rozhodly, že se v nadcházejícím dni nechají dopravit do Santiaga de Compostela časně ranním autobusem. A aspoň symbolicky se tedy, byť víry jako takové mnoho nepobraly, zúčastní každodenní dopolední, takzvané vítací mše v tamní gotické katedrále, v jejímž podzemí spočinuly kdysi v 9. století ostatky patrona všech poutníků svatého Jakuba.

A tak se Mostecký a Gabriela vraceli do Čech sami. Odlet měl klasicky španělské hodinové zpoždění, usadili se tedy u letištního baru a servírka jim doporučila místní specialitu: víno Pedro Ximénez tmavě mahagonové barvy s výraznou příchutí rozinek. A snad právě ten nápoj, který Gabriele nepřipomínal nic z toho, co kdy pila, ji přiměl k uvolněnému prohlášení: „Ještě chvíli tu pobudeme a začnu věřit na všechny svatojakubské zázraky.“

„A proč ne?“ usmál se Mostecký. „Copak jsi nebyla přímým účastníkem jednoho takového malého zázraku? Nevíme, co bude dál, ale paní profesorku jsme aspoň dočasně zvedli ze země. Pomyslně i doslova. Však jsi ty dvě, ji i neteř Evu, vedle sebe viděla. A v talmudu, židovské knize knih, se píše, že kdo zachrání jednu duši, jako kdyby zachránil celý svět. A možná to podobnými slovy říká při kázání i tvůj strýc farář.“

Přikývla. „No ano, strýček Jiří. Před chvílí jsem na něho myslela. Musím za ním zajet a povyprávět mu o tom, jak jsem se vydala na svatojakubskou poutní cestu, ale ušla jsem jen pár kilometrů.“

„Vzdálenost není rozhodující,“ poznamenal Jáchym Mostecký a chtěl k tomu ještě, jak míval ve zvyku, cosi souvztažného dodat, ale neumožnilo mu to hlučné hlášení, že stroj k letu do Prahy je konečně připraven.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Pouť