M. J. Arlidge

HIDE AND SEEK

Copyright © M. J. Arlidge, 2016

The author has asserted his moral rights.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Matúš Kyčina

Jacket design © 2018 by Marek Novák

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6235-5

1

Kráčala rýchlo, hlavu držala sklonenú. Chodba bola plná, pretisla sa cez tlačenicu a ani raz sa neobzrela za seba. Sprevádzali ju nadávky a urážky a len čo zabočila do krídla, na krk jej dopadol pľuvanec. Inokedy by sa otočila a vybavila si to osobne – nič krajšie, ako keď sa zláme zopár kostí –, no dnes večer to neprichádzalo do úvahy. O pätnásť minút mala byť večierka a Leah vedela, že ak sa jej podarí dostať do svojej cely, bude v bezpečí. Celý deň sa zašívala v učebni, dokonca sa schovala do opustenej komory, no len čo začula zvonec ohlasujúci koniec, pochopila, že sa musí pohnúť. Nebola poverčivá, ale napriek tomu trikrát pobozkala krížik, zamrmlala mená svojich chlapcov a pomodlila sa za šťastie. Cítila, že ho bude potrebovať.

Vedeli to. A išli po nej. Otázka znela, kedy a kde sa to stane. Hollowayské väzenie bolo bludisko úzkych, slabo osvetlených spojovacích chodieb s mnohými možnosťami na prepad. Leah poznala terén lepšie ako väčšina ostatných – sedela už päť rokov –, ale ani to automaticky nezaručovalo bezpečnosť. Najmä ak jej po krku išla svorka. Zrýchlila, no vtom sa jej zmocnil strach – zrazu si bola stopercentne istá, že zomrie rovno tu, v špine ako biedny červ. Videla sa, ako leží na dlážke a krváca, útočníci rozostavení okolo nej, v očiach im blčí nenávisť.

„Daj sa dokopy, dievča.“

Mimovoľne to povedala nahlas a hneď si vynadala, že je slabá hlupaňa. Nepochybne mala vážny problém, ale cieľ bol na dosah – teraz by to už predsa len tak nevzdala. Zhlboka sa nadýchla, vyšla z chodby a pokračovala po otvorenom železnom schodisku na druhé podlažie. Došľapovala zľahka, aby na seba neupozorňovala, každý krok však vydal dutý kovový zvuk. Očami prechádzala zľava doprava, stále očakávala útok, ale priechod zostal prekvapujúco voľný.

Pravdupovediac, bol to večer ako každý iný. Prechádzala po svojom krídle a videla samé známe tváre, uškŕňali sa a rehotali, kým ich na noc nerozdelia a nezavrú. Vyzerali spokojne, ba priam šťastne, takže aj Leah pocítila nával optimizmu. Možno sa strachovala zbytočne. Ešte niekoľko krokov a bude v bezpečí svojej cely.

Stačilo vydržať a počkať na správny okamih.

2

Zavŕtavali sa do nej očami.

Tak to bolo, odkedy sem prišla. Policajti sú vo väzenskej hierarchii niekde medzi informátormi a vrahmi detí, záujem o nich je až morbídny a neustále sú terčom výsmechu. Sledovali ju zo schodov, z dverí, výdajných okien, jednoducho odvšadiaľ. Hlavná vyšetrovateľka Helen Graceová stále iba čakala na proces, no spoluväzenkyne ju už dávno odsúdili a onálepkovali ako vrahyňu a úchyláčku, zatiaľ čo samotné väzenie pripravovalo svoju verziu staromódnej spravodlivosti. Na začiatku radu boli cely s ženami odsúdenými za násilné trestné činy, ktoré Helen osobne zatkla. Pre také bolo vyrovnanie skóre povinnosťou a zároveň nesmiernym potešením.

Z každodenného kolobehu urážok a násilia sa vymanila iba počas pracovných hodín – dokonca ani väzenkyne nemali toľko odvahy, aby narúšali plynulý chod zariadenia –, no ani to nebol dôvod na ktovieaký optimizmus. Prácu prideľoval väzenský personál a Helen mal na starosti tučný sadista Campbell, ktorý nikdy nepremeškal príležitosť a poveroval ju najnechutnejšími úlohami. Záchody a sprchy, biologický odpad, práčovňa a predovšetkým čistenie kantíny.

Kantína dala vždy zabrať, ale dnes to bolo obzvlášť úmorné pre neporiadok, ktorý po sebe nechala Lucy. Lucy bola žena, ktorá momentálne žila ako muž, no musela si odkrútiť trest v hollowayskom väzení, pretože v papieroch ju stále viedli ako biologickú ženu. Nenávidela to tam a viedla zložitý právny boj za prevoz do mužského zariadenia. Spoluväzenkyne to vedeli a neprepásli jedinú príležitosť na provokáciu. Odmietali ju oslovovať Michael. Ako sa dalo čakať, dnes večer sa situácia opäť vyhrotila a nastala ruvačka. Lucy dostala nakladačku a povracala sa, takže Helen mala o jednu nepríjemnú povinnosť navyše.

Práve končila prácu, do zatvárania ciel zostávalo niekoľko minút, keď začula kroky. Nemusela ani zdvihnúť hlavu, aby rozoznala, kto sa k nej blíži. Väzenkyne už čakali v svojich blokoch a ten pomalý rytmus krokov sa nedal zameniť. Zdvihla hlavu a zbadala Camerona Campbella, za ktorým zostávali na čerstvo umytej podlahe stopy.

„Rob to poriadne,“ ukázal na miesto, kadiaľ prišiel.

„Ospravedlňujem sa, pane,“ odvetila Helen, „už sa to nestane.“

„To si myslím. Ak niečo neznášam, tak lajdáctvo.“

Zatiaľ čo hovoril, zdvihol pravú nohu a dovtedy drgal špičkou do vedra, kým sa neprevrátilo a na podlahu sa nevyliala špinavá voda s vývratkami. Helen bezmocne sledovala, ako sa voda šíri po podlahe, a vzápätí sa so zúrivým pohľadom v očiach otočila ku Campbellovi.

„Znova a poriadne,“ prikázal jej a pokračoval, ako keby sa nič nestalo. „Chcem, aby to tu na Vianoce bolo ako zo škatuľky.“

Helen sa nazlostene zohla po mop, no vtom ju z celej sily udrel lakťom do obličiek. Útok bol taký nečakaný a surový, že jej vyrazilo dych, padla na kolená a nebyť vedra, o ktoré sa chytila, namočila by sa do vody s vývratkami. Campbell pokračoval v chôdzi a neunúval sa na ňu ani pozrieť. Zato dievčatá na horných podlažiach sa očividne bavili.

„Kukaj na tú sviňu, ako sa frňákom hrabe vo válove,“ vykríkla ktorási a ostatné sa pridali.

Helen zdvihla hlavu, odhodlaná netváriť sa zlomene, no hľadeli na ňu stovky obviňujúcich tvárí – skrivených, rozďavených, vyžívajúcich sa v jej nešťastí. Kedysi bola vážená policajná dôstojníčka a s takým ako Campbell by spravila krátky proces, ale tie časy sa skončili. Stala sa terčom posmechu, pohyblivým cieľom, trofejou, ktorú si vezme prvá, čo sa odhodlá zaútočiť.

Dosiaľ sa držala, ale môže sa donekonečna spoliehať na šťastie? Obkolesovali ju ženy, ktoré by jej s radosťou podrezali hrdlo, a úrady akoby to vôbec nezaujímalo. Nemala kam utiecť, nemala sa kam schovať, nemohla si odpočinúť, nesmela poľaviť v ostražitosti.

V hollowayskom väzení visel život každý deň na vlásku.

3

Kroky ustali, ako keď utne, a Leah prudko zdvihla hlavu. O sekundu buchli dvere na jej cele a ozval sa upokojujúci zvuk západiek. Vyčerpaná, ale spokojná sa zvalila na posteľ.

Dnes večer šťastie stálo na jej strane. Využila divadlo v kantíne – Campbell si zase raz užíval na účet jej susedky – a nenápadne sa prešmykla do cely. Nasledujúcich desať minút čakania na večierku bolo hotovým utrpením, ale, našťastie, už bolo za tým.

Priezor v dverách sa otvoril a zjavil sa v nich pár očí. Leah sa naučila rozpoznávať dozorcov podľa očí a presne vedela, ktorý sa prišiel na ňu pozrieť. Campbell mal sivé a studené oči, Sarah Bradshawová slabozelené a Mark Robins čokoládovohnedé a láskavé. Posledný mával nočné. Usmiala sa a počúvala, ako kráča po chodbe a naháňa dievčatá do ciel.

Väčšina väzenkýň túto časť dňa úprimne nenávidela. V noci bývali zamknuté a spoločnosť im robili nanajvýš čierne myšlienky. Mnohé prežili ťažké detstvo a zneužívanie a takmer všetky mali nejakú skúsenosť so sebapoškodzovaním.

Noc oživovala spomienky a bolesť zo samoty, niektoré to ledva vydržali. Nečudo, že drvivá väčšina samovrážd sa odohrá po zotmení.

Zato Leah neprekážalo, že je zavretá. Cez deň mala dosť svojich problémov a musela sa obracať, ale noc patrila jej. V noci si mohla predstavovať, že nie je vo väzení. Nachvíľu uveriť, že je doma s chlapcami, Dylanom a Calebom. Snívať, že robí normálne veci a je dobrý človek. Starostlivá matka.

Neraz sa pri pomyslení na synov rozplakala. Slzy jej z nejakého dôvodu robili dobre, zrazu ako keby tam boli s ňou. Čas osamote využívala na plánovanie budúcnosti, keď budú opäť jedna rodina. Leah dostala doživotný trest a návštevy boli zriedkavé, takže jej nič iné nezostávalo.

Riskovala, ale inak to nešlo. Nasledujúci deň mala prísť jej matka s chlapcami, v krídle pre rodinných príslušníkov požiada o stretnutie s riaditeľkou. Zaslúži si presun do iného bloku. A odtiaľ by sa mohla pri troche šťastia dostať až do otvoreného väzenia. Zachádza príliš ďaleko, ak sníva, že jedného dňa by jej mohli zmierniť trest?

Ľahla si na posteľ a deku si vytiahla až po bradu. Vonku pomaly zapadalo slnko, zvyčajne ju to vnútorne upokojilo. Lenže dnes ju čosi žralo a bola ako na ihlách. V myšlienkach sa neustále vracala k chlapcom. Ako sa Dylan chichoce, keď ho niekto šteklí. Ku Calebovým páperovým vláskom. K tomu skvelému pocitu, keď sa ráno zobudila, a obaja s ňou ležali v posteli.

Boli to iba deň za dňom vzdialenejšie spomienky, no nič iné nemala. Zavŕtala sa do prikrývky a oddávala sa minulosti v nádeji, že čoskoro zaspí.

Vtom ako na zavolanie zhaslo svetlo a Leah sa ponorila do tmy.

4

Helen stála pri okne a hľadela na mesiac. Bol krásny spln, mesačný svit zmierňoval prítmie v cele. Miestnosť mala tri krát tri metre a slabozelené steny, zariadenie pozostávalo z postele, umývadla a zo záchoda, napevno zapustených do podlahy. Jej nový životný priestor.

Od večierky ubehlo veľa času, no Helen často radšej stála a uprednostňovala osamelú, tichú stráž, ako keby mala oddychovať na úzkej posteli. Posteľný rám bol starý, matrac preležaný a v tom hurhaji by tak či onak nezaspala. Začalo sa to, len čo zhasli. Väzenkyne po sebe kričali, volali svoje matky, modlili sa k Bohu. Opakovalo sa to so železnou pravidelnosťou a bolo to na nevydržanie. Len čo prestal krik, ozvali sa stony. Stony zmĺkli a ozýval sa plač. A keď napokon ustal aj ten, človek počul, ako po cele behá kadejaká háveď.

Hneď prvú noc jej po hlave prebehol obrovský potkan a zmizol v diere v stene. Jeden z mnohých, ktorý si myslel, že mu to tam patrí. Záchod okupovali deň-noc muchy a po zotmení sa k nim pridali šváby. Keď prvýkrát zbadala švába, prišliapla ho. Lenže padlého kamaráta rýchlo vystriedali ďalšie, takže napokon to vzdala. Boli uväznené rovnako ako ona, a tak sa rozhodla riadiť heslom ži a nechaj žiť.

Neraz ich sledovala celé hodiny, až kým ju nepremohla únava. Bezprostredne po večierke to pre Helen bývalo najťažšie, vtedy si najzreteľnejšie uvedomovala hrôzostrašnosť situácie, v ktorej sa ocitla. Čo sa kedysi zdalo nemožné, zrazu bolo realitou – Helen Graceová v hollowayskom väzení, v tom istom zariadení, do ktorého kedysi zavreli jej sestru Marianne. Zopár doživotne odsúdených si sestru pamätalo, vyjadrovali sa obdivne o jej inteligencii a o čosi menej vrúcne o jej prchkej povahe. Robert Stonehill, Mariannin syn, zabil troch ľudí, len aby dostal Helen za mreže. To bol dôvod, prečo niekdajšia hlavná vyšetrovateľka momentálne trávila čas v spoločnosti notorických klamárok, zlodejov a vrahýň.

Vybrala kúsok kriedy spoza okennej rímsy, prešla na opačnú stranu miestnosti a na stenu vedľa postele nakreslila jednoduchú čiarku. Jednu z mnohých v dlhom rade. Helen až s náboženským zanietením zaznamenávala každý deň uväznenia. Doposiaľ prežila za mrežami štyridsaťšesť dní, a ak sa dostane cez ďalšiu päťdesiatku, čaká ju proces. Iba to a nič iné ju držalo pri živote.

Stále dúfala, že sa jej podarí preukázať nevinu, hoci bolo zrejmé, že to nebude jednoduché. Robert bol dôkladný – na miestach činu zanechal jej DNA, zabíjal v noci, keď Helen nemala alibi, a dotlačil ju k tomu, aby pred kolegami zamlčala svoj vzťah k obetiam. Lož odhalili a nasledoval strmý pád. No a keďže v celom Hampshire nemali ženské väzenie s maximálnym stupňom stráženia, skončila tu. Posledný Helenin spojenec, seržantka Charlie Brooksová, pracovala na jej prepustení, ale aké mala šance? Robert akoby sa vyparil z povrchu zeme.

Helen si každý deň opakovala, že musí zachovať chladnú hlavu a dôverovať justičnému systému. Lenže každá noc prehlbovala pochybnosti a pomaly sa začínala báť, že v hollowayskom väzení zostane naveky. Je taká nespravodlivosť možná? Dokáže niekto tak dôkladne obalamutiť ostatných?

V takých okamihoch sa cítila, akoby na ňu zanevrel celý svet. Stala sa vyvrheľkou nehodnou spoločnosti a súcitu. Helen nebola spoločenská, ale samota väzenia ju ubíjala. Nemohla sa na nikoho spoľahnúť, nemala nikoho, komu by sa zdôverila, a – ako dokazovali nočné anabázy švábov a potkanov – dobrovoľne s ňou trávila čas iba háveď.

5

Leah sa prebudila zadýchaná a vydesená. Znova mala živý sen – tentoraz ju naháňali po zdanlivo nekonečnej chodbe. Netušila, kam uteká, ani kto ju naháňa. Vedela iba to, že napriek enormnej snahe neustále spomaľuje. Pozrela dole a ohúrene si uvedomila, že nemá nohy, že je len trup a zúfalo trepoce rukami, aby unikla prenasledovateľom.

Zaborila tvár do vankúša a zhlboka vydýchla. Ten sen bol taký živý, že srdce nie a nie spomaliť. Na čele sa jej spravila tenučká vrstva potu. Zatriasla hlavou a skúsila vytiahnuť deku. Musí sa trochu vyspať, než sa začne nový deň. Vtom stuhla. Deka sa ani nepohla. S hrôzou si uvedomila, že pravidelné dýchanie, ktoré počuje, nevychádza z nej.

Niekto sedel na opačnom konci postele. Zavrela oči, akoby sa to tým dalo zahnať, no dýchanie neprestávalo. Nádych, výdych, nádych, výdych. Chcela vykríknuť, ale nevydral sa z nej ani ston. Pochopila, že v najbližších minútach sa rozhodne o jej živote a smrti.

Bude robiť mŕtveho chrobáka, čím získa trocha času. Pomrvila sa, akoby iba spala, a strčila pod seba pravú ruku. Pomaličky sa blížila na miesto pod vankúšom, kde mala schovaný podomácky vyrobený nožík zo žiletky s rúčkou zo zubnej kefky. Už viackrát jej zachránil život a tým vďačnejšie sa teraz po ňom naťahovala.

Ibaže nožík tam nebol. Vykašľala sa na opatrnosť, horúčkovito hmatkala prstami a prechádzala každý centimeter studeného matraca. Vtom sa ozval pokojný hlas:

„Hľadáš toto?“

Nechcela, no musela sa obzrieť za hlasom. Tmavá cela bola ponorená v tieni, nevidela, kto sedí na opačnom konci postele, ale zreteľne rozoznala, ako sa v mesačnom svite blysla ostrá čepeľ.

6

„Hlásili nám útok nožom. Obeť prežila, ale skutok sa vedie ako pokus o vraždu. Kto si to vezme?“

Hlas hlavnej vyšetrovateľky Sandersonovej sa rozliehal po kancelárii. Miestnosť bola napriek skorej hodine plná, prišli známe tváre aj zopár nových. Chvíľu bolo ticho – kto potrebuje prácu navyše? –, no vzápätí sa prihlásila Lucasová a tesne predbehla Edwardsa.

„Ja by som to skúsila,“ vyhlásila opatrne. „Niečo, na čo si mám zvlášť dávať pozor?“

„Stalo sa to v predajni kebabu. Útočník tvrdí, že šlo o sebaobranu, ale zatiaľ to vyzerá ako jasný pokus o vraždu.“

„Prípad ako stvorený pre vegetariánku.“

Lucasová žartovala, no rýchlosť, s akou si vzala svoje veci a odišla, svedčila o niečom inom. Na siedmom poschodí policajného riaditeľstva sa od zatknutia Helen Graceovej mnohé zmenilo. Celý tím – nevynímajúc Sandersonovú – k svojej niekdajšej veliteľke vzhliadal a jej pád každého tvrdo zasiahol. Helen viedla oddelenie tak dlho, že si už nedokázali na jeho čele predstaviť nikoho iného. Sandersonová sa však v novej pozícii udomácňovala a snahu kolegyne Lucasovej vnímala ako dôkaz, že veci sa pohli správnym smerom. Zdalo sa, že ani Helen Graceová nie je nenahraditeľná.

Sandersonová bola úprimne presvedčená, že svoje povýšenie si zaslúžila. Nekompromisne sa zahryzla do komplexného prípadu, v ktorom figurovala jej predchodkyňa, a vyriešila ho s potrebným taktom. Napriek tomu ju úprimne zaskočilo, keď superintendent Gardam oznámil, že sa stane novou hlavnou vyšetrovateľkou. Jonathan Gardam trval na svojom a neustále ju povzbudzoval, aby zložila tím podľa svojich predstáv. Dodával jej sebavedomie a zároveň sa pokúšal napraviť škody spôsobené Heleniným zatknutím. V radoch polície sa ukrývala vrahyňa a reputácia zboru utrpela vážne škody. Gardam bol odhodlaný dať veci do poriadku. Navyše bolo známe, že Sandersonová postupuje striktne podľa pravidiel, čo nepochybne prispelo k jej dosadeniu.

Ako sa dalo čakať, škvrnou na celom procese bola Charlie Brooksová. Seržantka naďalej slepo verila svojej niekdajšej veliteľke a fakt, že Robert Stonehill sa v čase neslávne známych S & M vrážd preukázateľne nachádzal v Southamptone, znásobil jej presvedčenie o Heleninej nevine. V skutočnosti síce neexistoval jediný dôkaz, ktorý by Stonehilla spájal s vraždami, no Charlie to bolo jedno. Mladá policajtka bola bývalou šéfkou posadnutá a Sandersonová ju musela niekoľkokrát dôrazne upozorniť, aby sa sústredila na pridelené prípady.

Sandersonová sa rozhliadla po zasadacej miestnosti a znechutene si uvedomila, že Charlie neprišla. Nezavolala, že je chorá, nemala sledovačku a určite vedela, že absencia na porade bude mať vážne dôsledky.

Otázka teda znela: Kde je?

7

„Pozorne sa naňho pozrite, či ho spoznávate.“

Postarší predavač sa sklonil nad pult so sladkosťami a vzal si od Charlie fotku.

„Čo spravil?“

„Útok, napadnutie, krádež. Majiteľa obchodu s kobercami zmlátil pre tržbu v kase do bezvedomia. Nie je vylúčené, že sa o to pokúsi znova, preto vás prosím, neunáhlite sa.“ Charlie už tú lož opakovala toľkokrát, že to išlo prakticky samo.

„Poriadny darebák, však?“

„Máte pravdu,“ prikývla Charlie. „Dostali sme tip, že býva niekde v okolí. Nezastavil sa náhodou po cigarety alebo pivo?“

Predavač sa znova zahľadel na fotografiu. Charlie mlčala, netrpezlivo čakala odpoveď, no nechcela ho rušiť. Bol to prinajmenšom päťdesiaty predajca, ktorého za posledné týždne oslovila, a pomaly sa jej zmocňoval nepríjemný pocit, že naháňa vlastný chvost.

Muž na fotografii bol skutočný až príliš – Robert Stonehill –, vymyslela si iba zoznam zločinov. Nijaký majiteľ obchodu s kobercami neexistoval a nijaký útok sa neodohral. Charlie si veľmi dobre uvedomovala, že vymyslený zločin je ukážkové porušenie pracovnej disciplíny, získala však vďaka nemu trocha času. Isteže to nemohlo vydržať dlho, nakoniec ju odhalia, ale nič iné jej nezostávalo.

Stačil krátky telefonický rozhovor s Helen a hneď bola stopercentne presvedčená o jej nevine. Odvtedy všemožne zháňala dôkaz, ktorý by ju dostal z väzenia. Prečesala doky, kde mal Robert svoje nervové centrum, no vytúžený nález sa jej vyhýbal. Technici našli v budove, kde zatkli Helen, odtlačok mužskej tenisky Vans veľkosti deväť, ale vyhodnotili ho ako náhodný. Naopak, Charlie bola presvedčená, že stopu tam zanechal Stonehill.

„Tak ako? Nezazreli ste ho? Meria približne meter osemdesiatpäť, pôsobí ako tichý typ, chodieva skromne oblečený, ale na teniskách si dáva záležať.“

Stonehill pracoval v čase vrážd vo vzdialenej pobočke Wilkinson’s pod vymysleným menom Aaron West. Charlie prepojila základňu v dokoch s miestami činu a vyzbrojená fotografiou a najčerstvejším opisom sa vybrala do ulíc. Zamerala sa na menšie obchody, novinové stánky a samoobsluhy. Stonehill mal všetko vynikajúco naplánované, ale aj on bol iba človek. Niečo predsa musel jesť.

„Prepáčte, ale nevidel som ho.“

„Skúste sa pozrieť znova. Je to veľmi…“

„Rád by som pomohol, no nevidel som ho.“

Povedal to dosť zostra, stále však bol slušný. Zrejme vycítil policajtkino zúfalstvo. Charlie si vzala fotku, poďakovala a odišla. Na zozname mala ďalšie tri prevádzky. Tri by mohla stihnúť bez toho, aby niekomu chýbala v práci. Bez ohľadu na následky a ubíjajúcu monotónnosť pátrania ani na okamih neuvažovala, že by to vzdala.

Nie, kým je za mrežami nevinná žena.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1

2

3

4

5

6

7