Přeložila Heda Kovályová

The Little Sister © 1949 Raymond Chandler Limited, a Chorion company.

All rigths reserved

Translation © Heda Kovályová, dědicové, 1969, 2013

1. KAPITOLA

Ve dveřích je výplň z matovaného skla a na ní oprýskaný černý nápis: Philip Marlowe… Informace. Jsou to mírně zvetšelé dveře na samém konci mírně zvetšelé chodby v budově, kterou postavili přibližně v tom roce, kdy se kachlíková koupelna stala základem veškeré civilizace. Tyhle dveře bývají zamčené, ale hned vedle jsou ještě jedny se stejným nápisem a ty jsou odemčené. Jen račte dál – není tu ani živá duše, jenom já a veliká moucha masařka. Ale jestli náhodou pocházíte z města Manhattanu v Kansasu, nechoďte mi přes práh.

Bylo takové jasné, zářivé, horké ráno, jaké tady v Kalifornii míváme časně zjara, ještě než se začnou tvořit mlhy. Deště už ustaly. Pahorky se zelenají, ale z údolí mezi hollywoodskými vršky je vysoko na horách ještě vidět sníh. Obchody s kožešinami zahajují každoroční výprodej. Hampejzy, které se specializují na šestnáctileté panny, vydělávají majlant. A v Beverly Hills začínají kvést bledě modré jacarandy.

Ukládal jsem té masařce o život už plných pět minut a číhal jsem jen, až si sedne. Jenže ona ne a ne si sednout. V jednom kuse dělala přemety a prozpěvovala si k tomu předehru z Komediantů. Držel jsem plácačku napřaženou, jen vyrazit. Na rohu psacího stolu zářila skvrnka slunečního světla a já věděl, že dřív nebo později se tam ta moucha musí usadit. Ale když se k tomu konečně odhodlala, vůbec jsem ji neviděl přistávat. Najednou bzukot utichl a už tam seděla. A zároveň zazvonil telefon.

Natahoval jsem levou ruku ke sluchátku centimetr po centimetru, obezřele a trpělivě. Pomalu jsem je zvedl a tiše řekl: „Prosím, nezavěšujte, počkejte okamžik.“

Polehoučku jsem odložil sluchátko na hnědou psací podložku. Ještě tam byla, lesklá, modrozelená, skrz naskrz hříšná. Zhluboka jsem se nadechl a švihl plácačkou. Muší mrtvola přelétla přes pokoj a spadla na koberec. Šel jsem k ní, zvedl ji za jediné ještě celé křidélko a hodil do koše na papír.

„Děkuji za počkání,“ řekl jsem do telefonu.

„Je tam pan Marlowe, ten detektiv?“ Byl to slabý, trochu udýchaný hlásek malé holčičky. Potvrdil jsem, že tady je pan Marlowe, ten detektiv. „Kolik účtujete za své služby, pane Marlowe?“

„Jakou práci ode mě potřebujete?“

Hlásek se trochu přiostřil. „To vám nemůžu říkat do telefonu, uznejte. Je to – je to velice choulostivá záležitost. Ještě než promarním spoustu času na cestu k vám do kanceláře, ráda bych věděla, kolik –“

„Čtyřicet dolarů za den plus výlohy. Pokud to není taková práce, jaká se za paušální honorář nedá dělat.“

„To je pro mě moc drahé,“ řekl hlásek. „Vždyť by to mohlo přijít třeba i na sto dolarů a já mám jen malý plat a –“

„Kde jste teď?“

„Tady v dragstóru. Je to hned vedle budovy, kde máte kancelář.“

„Mohla jste desetník ušetřit. Výtah jezdí zadarmo.“

„Já – co prosím?“

Opakoval jsem to ještě jednou. „Přijďte sem nahoru, ať se na vás podívám,“ dodal jsem. „Jestli ten váš problém spadá do mého oboru, mohl bych vám docela dobře poradit –“

„Musela bych vás napřed trochu poznat,“ řekl ten hlásek nadmíru rázně. „Jde o velmi delikátní otázku, která se mě osobně hluboce dotýká. Nemohu o tom mluvit s kdekým.“

„No jestli je to tak náramně delikátní, tak abyste se snad radši obrátila na nějakou dámu, která dělá do detektivní branže.“

„Propána, já vůbec nevěděla, že se touhle prací zabývají taky ženy.“ Odmlčela se. „Ale mám dojem, že žena by si s tím případem nevěděla rady. Víte, Orrin bydlel v hrozně vykřičené čtvrti. Aspoň mně to tak připadalo. Správce té ubytovny je hrozně nepříjemný člověk. Byl cítit alkoholem. Pijete, pane Marlowe?“

„No, když už to mermomocí chcete vědět –“

„Já rozhodně nemám v úmyslu najímat si detektiva, který holduje alkoholu. Neschvaluji ani kouření.“

„A kdybych si loupal pomeranč, to by vám nevadilo?“

Z druhého konce telefonní linky ke mně dolehlo slabé zasyknutí, jak zalapala po dechu. „Snad byste mohl se mnou aspoň mluvit jako džentlmen,“ řekla.

„Heleďte, zavolejte si radši do Univerzitního klubu,“ poradil jsem jí. „Slyšel jsem, že jim tam dva džentlmeni přebývají, ale nevím, jestli vám je vydají napospas.“ Zavěsil jsem.

Byl to správný tah, ale nestačil. Byl bych udělal líp, kdybych zamkl dveře na všechny západy a zalezl pod psací stůl.

2. KAPITOLA

Pět minut nato zavrčel bzučák na dveřích místnůstky, kterou užívám jako přijímací kancelář. Slyšel jsem, jak se dveře zase zavřely. A pak už nic. Dveře mezi oběma kancelářemi byly pootevřené. Poslouchal jsem ještě chvilku a pak jsem usoudil, že někdo asi jenom nakoukl dovnitř, poznal, že si spletl dveře, a hned zas odešel. Pak se ozvalo nesmělé zaklepání na dřevo. Potom, místo druhého zaťukání, někdo zakašlal. Mrskl jsem nohama dolů z psacího stolu, vstal jsem a vykoukl ze dveří. A tam stála. Nemusela ani otevřít pusu, aby mi bylo jasné, co je zač. A přitom jsem jakživ neviděl nikoho, kdo by se míň podobal lady Macbeth. Byla to drobná, upravená, poněkud upjatá dívenka s přepečlivě ulízanými hnědými vlasy a s brýlemi bez obrouček. Na sobě měla hnědý kostým a přes rameno jí na dlouhém řemeni visela taková ta nemotorná čtverhranná taška, která člověku vždycky připomene milosrdnou sestru, spěchající poskytnout první pomoc raněnému vojínovi. Klobouk, který jí na těch hladkých hnědých vlasech seděl, byl zřejmě vyrván z mateřské náruče dřív, než náležitě dorostl. Žádné líčidlo, ani rtěnka, ani jediný šperk. V brýlích bez obrouček vypadala, jako by právě vyšla z městské knihovny.

„Takhle se s lidmi po telefonu nemluví,“ řekla ostře. „Měl byste se stydět.“

„Vždyť já taky jo, ale hrdost mi nedovolí, abych to dával najevo,“ řekl jsem. „Jen pojďte dál.“ Přidržel jsem jí dveře. Pak jsem jí přidržel židli.

Posadila se asi na pět centimetrů od kraje židle. „Kdybych já si dovolila takhle mluvit s některým pacientem doktora Zugsmithe,“ řekla, „přišla bych o místo. Hrozně mu záleží na tom, abych uměla jednat s pacienty, i s těmi nepříjemnými.“

„A jakpak se má ten milý dědouš? Neviděl jsem ho od té doby, co jsem spadl ze střechy garáže.“

Podívala se na mě překvapeně a docela vážně. „Ale vy přece nemůžete znát doktora Zugsmithe!“ Špička poněkud chudokrevného jazyka se jí objevila mezi rty a pokradmu zapátrala do prázdna.

„Znám doktora George Zugsmithe v Santa Rosa,“ řekl jsem.

„Ale ne, tohle je doktor Alfred Zugsmith z Manhattanu. Z Manhattanu v Kansasu, rozumíte, ne z newyorského Manhattanu.“

„Tak to musí být jiný doktor Zugsmith,“ řekl jsem. „A jak se jmenujete vy?“

„Ještě jsem se nerozhodla, jestli vám to mám říct.“

„Tak vy jste si mě přišla jen oťuknout, co?“

„Snad by se to tak dalo nazvat. Když už musím vykládat o svých rodinných záležitostech úplně neznámému člověku, mám snad právo vyzkoumat, jestli je to někdo, komu můžu důvěřovat.“

„Už vám někdo řekl, že jste docela pěkný zajíček?“

Oči za holými skly zajiskřily. „Doufám, že to snad ne.“

Sáhl jsem pro lulku a začal si ji nacpávat.

„Doufám není správné slovo. Zahoďte ten kokrhel a pořiďte si nějaké svádivé brýle s barevnými rámečky. Víte, ty, co vypadají tak záhadně a exoticky –“

„Doktor Zugsmith by nic takového nedovolil,“ řekla rychle. A pak: „Myslíte to doopravdy?“ zeptala se a docela maličko se zarděla.

Zapálil jsem si lulku a vyfoukl kouř přes psací stůl. Dívka ucukla.

„Když si mě najmete, musíte brát, co je,“ řekl jsem. „Mě. Takového, jaký jsem. Jestli si myslíte, že v téhle profesi najdete nějaké převlečené řeholníky, musíte být nadobro pomatená. Praštil jsem vám telefonem, ale přesto jste za mnou přišla. Je vidět, že pomoc potřebujete. Jak se jmenujete a co vás trápí?“

Němě na mě zírala.

„Koukejte,“ řekl jsem, „pocházíte z Manhattanu v Kansasu. Když jsem se posledně učil nazpaměť Světový almanach, byl Manhattan malé městečko blízko Topeky. Asi dvanáct tisíc obyvatel. Pracujete u doktora Alfreda Zugsmithe a hledáte někoho, kdo se jmenuje Orrin. Manhattan je pořád ještě malé město. Nic jiného ani být nemůže. V celém Kansasu je jen asi půl tuctu větších měst. A já mám už teď o vás dost údajů, že bych si mohl zjistit celou vaši rodinnou historii.“

„A proč byste to dělal?“ zeptala se stísněně.

„Já? Ale mě nic takového ani nenapadne,“ řekl jsem. „Mám po krk lidí, co mi chodí vykládat své trampoty. Sedím tady jenom proto, že nemám kam jít. Pracovat se mi nechce. Vůbec do ničeho se mi nechce.“

„Vy moc mluvíte.“

„Ano,“ řekl jsem, „moc mluvím. Osamělí lidé vždycky moc mluví. Buď moc, anebo vůbec ne. Tak co, pustíme se do toho? Vy mi nepřipadáte jako děvče, které by chodilo k soukromým detektivům jen tak pro zábavu, obzvlášť ne k takovým, které nezná.“

„To je pravda,“ řekla klidně. „Vědět to Orrin, tak se zjeví. A maminka by taky zuřila. Vybrala jsem si vaše jméno z telefonního seznamu –“

„Podle jakého klíče?“ vyzvídal jsem. „A se zavřenýma, nebo s otevřenýma očima?“

Chvilku na mě zírala, jako bych byl nějaká zrůda. „Sedm a třináct,“ řekla potom klidně.

„Jakže?“

„Jméno Marlowe má sedm písmen,“ řekla, „a Philip Marlowe třináct. Sedm a třináct je dohromady –“

„Jak se jmenujete vy?“ To už jsem skoro zařval.

„Orfamay Questová.“ Přimhouřila oči, jako by nabírala k pláči. Hláskovala mi své křestní jméno, psalo se to kupodivu jako jedno slovo. „Žiju s matkou,“ pokračovala teď už rychleji, jako by mi za můj čas musela platit. „Otec mi zemřel před čtyřmi lety. Byl lékař. Můj bratr Orrin chtěl být taky chirurg, ale po dvou letech studia nechal medicíny a přešel na techniku. A pak, asi před rokem, přijal zaměstnání u Kalifornské západní letecké společnosti v Bay City. Nemusel to dělat. Měl dobré místo ve Wichitě. Mám dojem, že mu nejspíš šlo o to, aby se dostal sem do Kalifornie. Skorem všechny to sem táhne.“

„Skoro všechny,“ opravil jsem ji. „Jestli chcete nosit tyhle učitelské okuláry, tak se taky podle toho vyjadřujte!“

Zahihňala se, sklopila oči a špičkou prstu přejela po desce psacího stolu. „To jste myslel ty trochu jako zešikmené brýle, co dělají takový orientální výraz?“

„No baže. Ale teď se vraťme k Orrinovi. Dopravili jsme ho do Kalifornie a usadili v Bay City. Co pro něj uděláme teď?“

Na chvilku se zamyslela a pokrčila čelo. Zadívala se mi pátravě do tváře, jako by se k něčemu rozhodovala. A potom spustila jako vodopád: „To vůbec nebylo Orrinovi podobné, že nám tak málo psal. V minulém půlroce napsal jen dvakrát mamince a třikrát mně. A poslední dopis přišel už před několika měsíci. Měly jsme s maminkou starost. Pak jsem dostala dovolenou, a tak jsem se vypravila za Orrinem. Předtím ještě nikdy z Kansasu neodjel.“ Odmlčela se. „Jak to, že si nic nezapisujete?“ zeptala se.

Něco jsem zavrčel.

„Já myslela, že detektivové si vždycky dělají poznámky do takových malých notýsků.“

„Hele, vtipkování přenecháte mně,“ řekl jsem. „Vy hleďte, ať mi to dopovíte. Jela jste na dovolenou. A co bylo pak?“

„Napsala jsem Orrinovi, že přijedu, ale nedostala jsem žádnou odpověď. Pak jsem mu poslala telegram ze Salt Lake City, ale ani na ten neodpověděl. Nezbylo mi nic jiného, než ho jít hledat na jeho adresu. Je to příšerně daleko. Musela jsem jet autobusem. Je to v Bay City. Idaho Street, číslo 449.“

Zase se odmlčela, pak adresu zopakovala, ale já si přesto nic nepoznamenal. Jen jsem tam tak seděl a koukal na ty její brýle a hladké hnědé vlasy, na legrační tralaláček, na nenalakované nehty, nenalíčená ústa a na špičku jazýčku, která se objevovala mezi těmi bledými rty.

„Já nevím, jestli znáte Bay City, pane Marlowe.“

„No tohle,“ řekl jsem. „Já nevím o Bay City nic víc, než že si musím pokaždé, když se odtamtud vrátím, koupit novou hlavu. Chcete, abych tu vaši historku dopověděl za vás?“

„Cože?“ Vykulila oči tak, že za těmi brýlemi vypadaly, jako kdyby si je vypůjčila z akvária s hlubokomořskými rybami.

„Odstěhoval se,“ řekl jsem. „A vy nevíte kam. A bojíte se, že ho uchvátila nějaká omamně naparfémovaná siréna v dlouhém norkovém kožichu a že s ním hříšně hýří v přepychovém bejváku někde nad Regency Towers.“

„Ale propánakrále!“

„Vadí vám, že to říkám tak bez obalu?“ zeptal jsem se.

„Co vás vede, pane Marlowe, já si o Orrinovi nic takového nemyslím,“ řekla konečně. „A kdyby vás Orrin slyšel, ten by vám dal! Ten pro ránu daleko nejde. Ale já vím, že se muselo něco stát. Je to taková laciná ubytovna a tamější správce se mi vůbec nezamlouval. Šel z něj strach. Řekl, že Orrin se před čtrnácti dny odstěhoval, ale nevěděl kam a bylo mu to jedno, nezajímal se o nic jiného, než kde by sehnal frťana ginu. Nechápu, že Orrin vůbec mohl v takovém brlohu bydlet.“

„Slyšel jsem dobře – řekla jste frťana?“

Zarděla se. „To řekl ten správce. Já vám to jen opakuju.“

„A to jo,“ řekl jsem. „Tak pokračujte.“

„No pak jsem tedy zavolala tu firmu, kde Orrin pracoval. Kalifornská západní společnost, víte. A tam mi řekli, že byl propuštěn ještě s celou řadou jiných zaměstnanců, a víc nic nevěděli. Šla jsem na poštu a ptala jsem se, jestli tam Orrin neoznámil změnu adresy. Ale oni řekli, že mi nemůžou dát žádnou informaci, že prý je to proti předpisům. No tak jsem jim tedy vyložila, jak se věci mají, a ten člověk řekl, no, když prý jsem jeho sestra, tak že se na to podívá. A pak šel a podíval se, ale když se vrátil, řekl, že ne, totiž, že Orrin neohlásil žádnou změnu adresy. A to už mě trochu vylekalo. Třeba měl nějakou nehodu nebo tak něco.“

„Nenapadlo vás, abyste se zeptala na policii?“

„Netroufala jsem si jít na policii. Orrin by mi to jakživ neodpustil. S ním je dost těžké pořízení, i když jde všechno po jeho. Naše rodina –“ Zaváhala a v očích se jí objevil náznak něčeho, co nechtěla, aby tam bylo. Pokračovala udýchaně: „Naše rodina není taková –“

„Heleďte se,“ řekl jsem unaveně, „já netvrdím, že někomu šlohnul prkenici. Ale co když ho porazilo auto a ztratil paměť, nebo je tak těžce zraněný, že nemůže mluvit?“

Pohlédla na mě zpříma, ale bez zalíbení. „Kdyby se mu stalo něco takového, jistě bychom se to už dozvěděly,“ řekla. „Každý člověk nosí po kapsách plno věcí, podle kterých se pozná jeho totožnost.“

„Někdy se stává, že mu nezbude nic, než akorát jen ty kapsy.“

„Chcete mi nahnat strach, pane Marlowe?“

„Nu, i kdybych chtěl, nedá se říct, že by se mi to dařilo. Co se tedy podle vás stalo?“

Položila si štíhlý ukazováček na rty a opatrně se ho dotkla špičkou jazyka. „Víte, kdybych o tom měla nějakou představu, nepřišla bych za vámi. Kolik bych vám musela zaplatit, abyste ho našel?“

Dlouho jsem mlčel, ale posléze jsem řekl: „To jako docela sám, aniž bych o tom někomu pověděl?“

„Ano. Docela sám, aniž byste o tom komukoli pověděl.“

„Hm, hm. No to může být různé. Řekl jsem vám, jaká je moje taxa.“

Sepjala ruce na hraně stolu a pevně je stiskla. Tak nevýrazné pohyby, jako měla ona, jsem snad ještě neviděl. „Myslela jsem, že takový detektiv jako vy ho najde raz dva,“ přiznala. „Nemohla bych si dovolit dát víc než dvacet dolarů. Musí mi zbýt na jídlo, na hotel a na jízdenku domů, a to víte, hotel je strašně drahý a jídlo ve vlaku –“

„Ve kterém hotelu bydlíte?“

„To – to bych vám radši neříkala, nezlobte se.“

„Proč?“

„Prostě se mi nechce. Hrozně se bojím, že Orrin bude zuřit. Vždyť vám přece můžu kdykoli zavolat, ne?“

„Hm, hm. Čeho se vlastně bojíte, kromě toho, že Orrin bude zuřit, slečno Questová?“ Lulka mi vyhasla. Škrtnul jsem sirkou, přiložil ji k hlavičce dýmky a přes oheň jsem dívku pozoroval.

„Nemyslíte, že kouřit dýmku je odporný zlozvyk?“ zeptala se mě.

„Asi je,“ řekl jsem. „Ale k tomu, abych se ho vzdal, by bylo zapotřebí o hodně víc než dvacet dolarů. A neuhýbejte od mé otázky.“

„Takhle se mnou nemluvte!“ vyjela si na mě. „Kouření je vážně odporný zlozvyk. Maminka otci nikdy nedovolila kouřit v domě, ani v posledních dvou letech, když byl po mrtvici. On potom jen tak vysedával s prázdnou lulkou mezi zuby. Ale matka ani tohle moc neschvalovala. Měli jsme spoustu dluhů a ona říkala, že si nemůžeme dovolit utrácet peníze za takové zbytečnosti, jako je tabák. Církev je potřebovala mnohem víc než on.“

„Aha, už mi to dochází,“ řekl jsem pomalu. „V takové famílii, jako je ta vaše, musí dřív nebo později někdo sklouznout na šikmou plochu.“

Rázně vstala a přitiskla si tu samaritánskou brašnu k tělu. „Nelíbíte se mi,“ řekla. „A nestojím o vaše služby. Děláte pořád takové narážky, jako kdyby Orrin provedl něco špatného, a abyste věděl, můžu vás ujistit, že Orrin není černá ovce rodiny.“

Nepohnul jsem ani brvou. Udělala čelem vzad a zamířila ke dveřím, položila ruku na kliku a tam udělala znovu čelem vzad a odpochodovala zpátky a najednou se rozplakala. Zareagoval jsem na to přibližně tak, jako vycpaná ryba na návnadu. Vytáhla maličký kapesníček a pošimrala si jím koutky očí.

„Teď asi zavoláte po-policii,“ řekla zajíkavě. „A manhattanské noviny se o tom všechno dozvědí a budou psát všelijaké hanebnosti o naší rodině, to je mi jasné.“

„Nic vám není jasné. A nechte toho a nedrásejte moje city. Ukažte mi jeho fotku.“

Rychle zastrčila kapesník a vydolovala cosi z té svojí brašny. Podala mi to přes psací stůl. Byla to obálka. Tenká, ale dva snímky se tam vejít mohly. Nepodíval jsem se dovnitř.

„Popište mi ho tak, jak ho sama vidíte,“ řekl jsem.

Soustředila se. Čímž se jí dostalo příležitosti trochu zapracovat obočím. „V březnu mu bylo osmadvacet. Má světle hnědé vlasy, o hodně světlejší než já, a taky světlejší modré oči a vlasy si češe dozadu. Je hodně velký, přes sto osmdesát. Ale váží jen asi sedmdesát kilo. Je takový spíš kostnatý. Nosíval malý světlý knírek, ale matka ho přiměla, aby si ho oholil. Říkala, že –“

„Toho mě ušetřete. Pan páter nejspíš potřeboval vycpávku do matrace.“

„Neopovažujte se takhle mluvit o mé matce,“ vyjekla, bledá zlostí.

„No tak, přestaňte mi tady dělat cirkus. Existuje spousta věcí, které o vás nevím, ale na kostelní lilii si přede mnou už rozhodně hrát nemusíte. Má Orrin nějaké zvláštní znamení jako třeba bradavice nebo jizvy, nebo nemá náhodou na prsou vytetovaný třiadvacátý žalm? A nečervenejte se, zbytečně byste se namáhala.“

„Podívejte, nechte si to a nekřičte na mě. Proč se nekouknete na ty fotografie?“

„Na těch je asi oblečený. Jste koneckonců jeho sestra. Měla byste to vědět.“

„Ne, nemá,“ řekla upjatě. „Jen takovou malou jizvu na levé ruce, tam kde mu vyřízli vřed.“

„A jaké má zvyky? Čím se baví – kromě toho, že nekouří, nepije a nechodí za děvčaty?“

„Ale – jak tohle všechno víte?“

Usmála se. Už jsem začínal pochybovat, že to vůbec umí. Měla bezvadně rovné bílé zuby a necenila na člověka dásně. To se mi zamlouvalo. „Vy brebto jeden,“ řekla. „Orrin hodně studuje a má moc drahý fotografický aparát a rád lidi fotí, když o tom nevědí. Sem tam to někoho naštve. Ale Orrin říká, že lidi by měli sami sebe vidět tak, jací ve skutečnosti jsou.“

„No doufejme, že to nikdy nezakusí na vlastní kůži,“ řekl jsem. „Jaký druh aparátu to je?“

„Takový malý foťáček s neobyčejně citlivou čočkou. Dá se s ním fotografovat skoro za každého světla. Je to leica.“

Otevřel jsem obálku a vyndal z ní dva malé, ale velmi ostré snímky. „Tyhle byly udělané jiným aparátem,“ řekl jsem.

„Ovšem. Ty fotil Philip, Philip Anderson. To je mladík, se kterým jsem jeden čas chodila.“ Odmlčela se a vzdychla. „Abych pravdu řekla, myslím, že kvůli tomu jsem taky přišla za vámi, pane Marlowe. Proto, že se taky jmenujete Philip.“

Hlesl jsem pouze: „Hm, hm,“ ale byl jsem přece jen trochu dojat. „Co se stalo s Philipem Andersonem?“

„Ale jde přece o Orrina –“

„Vím, vím,“ skočil jsem jí do řeči. „Ale co se stalo s Philipem Andersonem?“

„Je pořád ještě v Manhattanu.“ Odvrátila pohled. „Mamince se moc nelíbí. Jistě chápete, jak to v takových případech bývá.“

„Ano,“ řekl jsem. „Já to plně chápu. Jestli si chcete poplakat, tak klidně spusťte. Nebudu vám to zazlívat. Já jsem sám dost naměkko.“

Podíval jsem se na ty dvě fotky. Jedna byla braná shora a tak mi nebyla moc platná. Na druhém snímku byl docela dobře zachycený vyčouhlý a hranatý chlápek s očima blízko sebe, s úzkými rovnými rty a špičatou bradou. Měl přesně takový výraz, jaký jsem od něj čekal. Kdybyste si někdy zapomněli utřít zablácené boty, tenhle chasník by určitě nemeškal, aby vás na to upozornil. Odložil jsem snímky na stůl, pohlédl na Orfamay Questovou a hledal v její tváři alespoň sebevzdálenější podobu s bratrem. Ale nenašel jsem ji. Ani nejslabší stopu rodinné podoby, což ovšem neznamenalo naprosto nic. To nikdy nic neznamená.

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Půjdu tam a očíhnu si to. Ale měla byste sama uhodnout, co se asi stalo. Chlápek přijde do neznámého města. Nějaký čas vydělává slušné peníze. Snad víc než kdykoli předtím. A tohle město, to je panečku něco docela jiného než Manhattan v Kansasu – věřte mi, já se v Bay City vyznám. Milý hošík se prostě utrhne ze řetězu a nechce, aby se o tom jeho příbuzní dozvěděli. Vždyť to zase spraví.“

Chvilku na mě jen beze slova zírala, pak zavrtěla hlavou. „Ne, pane Marlowe, Orrin takový není.“

„Každý je takový,“ řekl jsem. „Zvlášť mladík jako Orrin. Maloměstský svatoušek, kterému celý život matinka visela na krku a pan páter ho držel za ručičku. Tady je najednou sám. Prachů má dost. Chtěl by si koupit trochu lahody a světla, ale docela jiného, než je to, co proniká východním oknem kostela. Ne že bych proti tomuhle světlu něco měl. Ale mám dojem, že toho si už užil víc než dost, nemyslíte?“

Mlčky přikývla.

„No a tak si začne dávat do trumpety,“ pokračoval jsem, „ale nemá ani páru, jak se to vlastně válí. To chce taky zkušenost. Najednou uvízne u nějaké běhny s flaškou chlastu v ruce, neví kudy kam a připadá si tak bídně, jako kdyby ukradnul biskupovi kaťata. Nezapomínejte, že je to skoro devětadvacetiletý chlap, a jestli se chce vyválet ve škarpě, je to jeho věc. Však on si dřív nebo později najde někoho, komu to bude dávat za vinu.“

„Něčemu takovému nemůžu uvěřit, pane Marlowe,“ řekla pomalu. „Bylo by hrozné, kdyby maminka –“

„Někdo tady už říkal něco o dvaceti dolarech,“ přerušil jsem ji.

Pohlédla na mě uraženě. „To vám musím zaplatit hned?“

„A jakpak se to dělá v Manhattanu v Kansasu?“

„V Manhattanu nemáme soukromé detektivy. Jenom normální policii. Já aspoň myslím.“

Začala zase hrabat v té ošetřovatelské kabele, vydolovala červenou peněženku a z ní vytáhla několik bankovek, všechny pěkně složené, každá zvlášť. Tři pětidolarovky a pět dolarovek. Zdálo se, že jí tam už moc nezbylo. Natočila peněženku tak, abych viděl, jak je prázdná. Potom položila bankovky na psací stůl, uhladila je, poskládala pěkně jednu na druhou a přisunula je ke mně. Velmi pomalu, velmi smutně, jako kdyby topila svoje nejmilejší koťátko.

„Dám vám stvrzenku,“ řekl jsem.

„Já žádnou nepotřebuju, pane Marlowe.“

„Ale já ano. Svou adresu mi dát nechcete, tak musím mít alespoň něco, na čem bude váš podpis.“

„A proč to?“

„Abych se mohl vykázat, že vás zastupuju.“ Vytáhl jsem knihu, vyplnil stvrzenku a pak jsem jí knihu přistrčil, aby mohla podepsat průpis. Moc se jí do toho nechtělo. Teprve po chvilce váhání vzala tvrdou tužku a napsala Orfamay Questová úhledným sekretářským rukopisem napříč přes průpis stvrzenky.

„Adresa pořád veškerá žádná?“ zeptal jsem se.

„Radši ne.“

„Tak mi kdykoli zavolejte. Mé číslo do bytu je v telefonním seznamu. Bristol Apartments, byt číslo 428.“

„Pochybuju, že vás přijdu navštívit,“ řekla chladně.

„Já vás taky ještě nepozval,“ řekl jsem. „Můžete mi zavolat kolem čtvrté, jestli se vám to hodí. Možná už budu něco vědět a možná taky že ne.“

Vstala. „Doufám, že si maminka nebude myslet, že jsem udělala chybu,“ řekla a zamyšleně si poklepávala na ret bledým nehtem. „Totiž že jsem se obrátila na vás.“

„Hlavně mi už prosím nevykládejte, co vaší matce bude nebo nebude po chuti,“ řekl jsem. „To prostě vynechte.“

„No tohle!“

„A přestaňte říkat no tohle.“

„Začínám mít dojem, že jste hrozně drzý,“ řekla.

„Ale nepovídejte. Začínáte mít dojem, že jsem náramný sekáč. A já si zas myslím, že vy jste úžasně prolhaná, děvenko. Copak nechápete, že bych tohle všechno nedělal pro jednu dvacku?“

Podívala se na mě zpříma, pojednou zcela chladně. „A proč tedy?“ A když jsem neodpovídal, dodala: „Snad ne proto, že je ve vzduchu cítit jaro?“

Ani na to jsem neodpověděl. Trochu se začervenala. Pak se uchichtla.

Neměl jsem to srdce, abych jí sděloval, že jsem zkrátka a dobře k smrti otrávený nicneděláním. A kdoví, snad to bylo i tím jarem. A něčím, co měla v očích a co bylo mnohem starší než město Manhattan v Kansasu.

„Já si myslím, že jste hrozně milý – vážně,“ řekla tiše. Pak se rychle otočila a téměř vyběhla z kanceláře. Její kroky klapaly po chodbě drobnými, ostrými zobavými údery, tak trochu jako matčiny prsty bubnující na hranu jídelního stolu, když si otec troufne sáhnout po druhém kusu koláče. Když už otec nemá ani vindru. Dočista vůbec nic. Už jenom vysedává v houpací židli tam daleko v Manhattanu, stát Kansas, s prázdnou dýmkou v zubech. Sedí na pavlači a houpá se, pomaloučku polehoučku, protože když je člověk po mrtvici, musí dělat všechno pomaloučku polehoučku. A čekat, kdy ho to zas klepne. S prázdnou lulkou v zubech. Na tabáček není. Nedá se dělat vůbec nic, jenom čekat.

Vložil jsem dvacet těžce vydělaných dolarů Orfamay Questové do obálky, napsal na ni její jméno a hodil ji do zásuvky v psacím stole. Člověk aby se bál běhat po světě s takovým jměním v kapse.

Table of Contents

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA