Spev mušlí - Stratené šťastie (Ukážka)
Author: Sarah Larková
Date: 2018-07-30 22:00:00+00:00
Description: Nový Zéland, Canterburské planiny, 1853. Na Rata Station vyrástla nová generácia a Cat s Idou sú hrdé na svoje dospelé dcéry Carol a Lindu. Rodina vlastní úspešnú farmu, pasuje sa však so závisťou susedov. Po strašnom údere osudu sa Rata Station ocitne v ohrození. Carol a Linda prídu o farmu, a tým…
Publisher: Ikar

Sarah Lark

DER KLANG DES MUSCHELHORNS

Copyright © 2014 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © 2018 by Dana Petrigáčová

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a. s.

ISBN 978-80-551-6237-9

E rere kau mai te awa nui nei

Mai i te kahui maunga ki Tangaroa.

Ko au te awa

Ko te awa ko au.

Rieka tečie do mora z hôr.

Som tou riekou, ona je mnou.

Pieseň maorijských kmeňov z Whanganui

(veľmi voľne preložená do slovenčiny)

Maoriovia veria, že duša človeka je pevne zakorenená v jeho rodisku a navždy prepojená s riekami a horami jeho domova.

MISIA

Russell – Nový Zéland (Severný ostrov) Adelaide – Austrália

1863

1. kapitola

„Je to ešte ďaleko?“

Mara Jenschová mala zlú náladu a nudila sa. Cesta do dediny kmeňa Ngati Hine bola nekonečná, a hoci príroda naokolo bola bezpochyby krásna a aj počasie im prialo, Mara už mala po krk všetkých tých balmínov, červených borovíc či krov koromiko, dažďového pralesa a papraďovej džungle. Túžila sa vrátiť domov na Južný ostrov, späť na Rata Station.

„Nanajvýš zopár míľ,“ odpovedal otec O’Toole, katolícky kňaz a misionár, ktorý ovládal maorijský jazyk a k tejto expedícii sa pripojil ako tlmočník.

„Nefňukaj toľko!“ zahriakla ju jej matka Ida, naviedla svoju malú hnedú kobylu k sivkovi, na ktorom sa viezla dcéra, a pozrela na Maru karhavým pohľadom. „Správaš sa ako nevychované decko.“ Mara vystrúhala nespokojnú grimasu. Vedela, že rodičom lezie na nervy. Už celé týždne bola mrzutá. Z cesty na Severný ostrov vonkoncom nebola nadšená. Nepociťovala mamino nadšenie z rozľahlých pláží a teplého podnebia ani otcov záujem o styky maorijských kmeňov s anglickými osadníkmi. Vôbec sa jej to nezdalo dôležité – jej vzťah s Maoriami bol skvelý. Bola predsa zamilovaná do náčelníkovho syna.

Dievčina už dlho snívala o tom, ako vedno s drahým Eruom putujú po nekonečných pastvinách Canterburských planín. V jej predstavách sa držali za ruky a ona sa naňho usmievala… Pred Mariným odchodom sa dokonca váhavo pobozkali.

Vtom ju zo sveta fantázií vytrhol vydesený výkrik.

„Čo to bolo?“ Zástupca guvernéra, ktorý na túto misiu najal Marinho otca, bojazlivo načúval zvukom v lese. „Myslím, že som tam niečo zahliadol. Je možné, že po nás sliedia?“

Kennard Johnson, malý, tučný muž, pre ktorého bola niekoľkohodinová jazda dosť vyčerpávajúca, sa nervózne otočil k dvom anglickým vojakom, vzal si ich so sebou ako osobnú stráž. Mara a jej otec Karl sa na tom dobre zabávali. V prípade núdze by si ani neškrtli. Ak by sa Maoriovia, ku ktorým sa skupina vybrala, rozhodli zmasakrovať pána Johnsona, potreboval by prinajmenšom celý pluk červenokabátnikov, aby ho ochránili.

Otec O’Toole pokrútil hlavou. „Určite to bolo nejaké zviera,“ upokojoval vládneho splnomocnenca, a vzápätí ho znova zneistil. „Maorijského bojovníka by ste zaručene nezazreli ani nezačuli. Ale dedina je neďaleko. Samozrejme, že nás sledujú…“

Pánu Johnsonovi sa v očiach zračil ozajstný strach. Marini rodičia sa na seba veľavravne pozreli. Pre Idu a Karla Jenschovcov neboli návštevy domorodcov ničím nezvyčajným. Ak sa oni dvaja niečoho báli, tak skratovej reakcie pakehov, ako anglických osadníkov na Novom Zélande volali Maoriovia. Marini rodičia v tomto smere už zažili svoje. Násilie medzi Maoriami a pakehami len málokedy vyprovokovali domorodci. Omnoho častejšie strach Angličanov z potetovaných „divochov“ rozpútal bezhlavú streľbu, ktorej následky boli desivé.

„Predovšetkým ostaňte pokojní,“ ešte raz varoval Karl Jensch ostatných členov expedície. Okrem vládnych splnomocnencov v nej boli aj dvaja farmári, práve ich sťažnosti na Ngati Hineov vyvolali celú záležitosť. Mara na nich zagánila so zlosťou, ktorá sa skrýva v mladých dievčatách, ak im niekto skríži plány. Keby nebolo tých dvoch somárov, už dávno mohla byť na ceste domov. Otec chcel byť na Rata Station, kým začnú strihať ovce, a miesta na lodi z Russella na samom vrchu Severného ostrova do prístavu Lyttelton na Južnom ostrove už mali rezervované. Guvernér na poslednú chvíľu poprosil Karla Jenscha, aby čo najpriaznivejšie urovnal konflikt medzi farmármi a náčelníkom kmeňa Ngati Hine. Malo sa tak stať jednoduchým porovnaním niekoľkých máp. Keď náčelník Paraone Kawiti pred pár rokmi predal pôdu Korune, Karl urobil geodetické zamerania a vyhotovil nákresy.

„Ngati Hineovia nie sú voči nám nepriateľsky naladení,“ pokračoval Karl. „Zamyslite sa – pozvali nás. Náčelníkovi záleží na pokojnom riešení problémov rovnako ako nám. Nemáme dôvod sa báť…“

„Ja sa nebojím!“ skočil mu do reči jeden z farmárov. „Práve naopak! Oni by mali mať strach, oni…“

„Oni,“ ozvala sa Marina matka, „majú okolo päťdesiat ozbrojených chlapov. Možno používajú len oštepy a kyjaky, ale vedia s nimi narábať. Takže, pán Simson, bolo by najrozumnejšie ich neprovokovať.“

Mara zastonala. V priebehu päť hodín trvajúcej jazdy si musela vypočuť už tri či štyri takéto rozhovory. Zo začiatku boli obaja farmári dokonca omnoho agresívnejší. Zrejme túto expedíciu vnímali skôr ako nastolenie disciplíny u domorodcov než ako urovnanie sporov. Teraz, keď sa jazdci blížili k maorijskej dedine – a farmárom asi došlo, ako ďaleko sú od osád pakehov –, sa aspoň jeden z chlapov upokojil. Celkovo však vládla napätá atmosféra. Nezmenilo sa to, ani keď už bolo vidieť marae.

Pre Maru nebol pohľad na bránu do dediny, zdobenú pestrofarebnými ornamentmi a stráženú sochami bôžikov v životnej veľkosti, ničím výnimočným. Keď to človek videl po prvý raz, mohlo ho to vystrašiť. Kennard Johnson a jeho muži určite ešte nikdy nevkročili do marae.

„Že nie sú nepriateľsky naladení?“ ozval sa vládny úradník skľúčene. „Nuž, podľa mňa sú všetko možné, len nie priateľskí…“ Zástupca guvernéra vydesene ukázal na nebezpečne vyzerajúci uvítací výbor, ktorý jazdci videli pred sebou. Aj Mara sa čudovala a zdalo sa, že jej rodičia sú tiež v strehu. Keď človek vstúpil do maorijskej marae, naskytol sa mu pohľad na hrajúce sa deti, na mužov a ženy, ktorí sa pokojne venovali svojim každodenným povinnostiam. Tu však belochov očakával náčelník v hrdom a hrozivom postoji, stojaci pred šíkom svojich bojovníkov. Obnaženú hornú časť tela i tvár mal potetované. V bohato zdobenej bedrovej zásterke z hrubej ľanovej tkaniny pôsobila jeho postava ešte mohutnejšie. Na opasku mal zavesený kyjak a v ruke držal oštep.

„Určite na nás tí fešáci nezaútočia?“ spýtal sa jeden z anglických vojakov.

„Ale kdeže,“ odpovedal mu otec O’Toole. Kňaz, vysoký, vyziabnutý muž, ktorý na mladosť už len spomínal, pokojne zosadol z koňa. „Chcú nás iba nastrašiť.“

Náčelníkovi a jeho bojovníkom sa to však podarilo dokonale. Keď sa belosi priblížili, Paraone Kawiti, ariki kmeňa Ngati Hine, zodvihol oštep. Jeho bojovníci začali rytmicky dupotať, s rozkročenými nohami prešľapovali dopredu a dozadu a šermovali oštepmi. K tomu pridali pochmúrny spev. Čím rýchlejšie sa pohybovali, tým bol spev mohutnejší a hlasnejší. Muži okolo guvernérovho splnomocnenca siahali po zbraniach. Misionár ostal pokojný.

Marin otec nasmeroval svojho koňa pomedzi vojakov k domorodým bojovníkom. „Neopovážte sa tasiť zbrane!“ varoval Angličanov. „Nereagujte. Vyčkajte.“

Či už zabrali Karlove nahnevané slová, alebo chlácholivý tón otca O’Toola, guvernérova delegácia zachovala pokoj, hoci bojovníci jeden po druhom predstupovali pred nich, zabodli oštep do zeme, strúhali grimasy a na zosmiešnenie „nepriateľa“ si odpľúvali.

Mara, ktorá na rozdiel od svojich rodičov, farmárov a vládnych splnomocnencov rozumela každému slovu bojového tanca a spevu, prevrátila oči. Aj túto maškarádu si Maoriovia na Severnom ostrove zachovali. Kmeň Ngai Tahu, v ktorého blízkosti vyrastala a jeho príslušníkom bol aj jej priateľ Eru, už dávno zanechal podobné demonštrácie sily pri stretnutí s belochmi. Odkedy sa Eruova matka Jane, pakeha, vydala za náčelníka, zdravili sa podaním ruky. Vítanie návštevníkov a obchodných partnerov tak bolo jednoduchšie. Väčšina pakehov chodila do marae Ngai Tahuov v obchodných záležitostiach. Eruova matka a jeho otec Te Haitara sa úspešne venovali chovu oviec, vďaka čomu kmeň zbohatol.

„Podľa rituálu by sme teraz mali… hm… aj my niečo zaspievať,“ zašomral otec O’Toole, keď bojovníci dokončili svoj tanec. „Patrí to takpovediac k vzájomnému predstaveniu sa. Domorodci, samozrejme, vedia, že pakehovia to nemajú vo zvyku. Teraz sa síce správajú pomerne bojovne, ale v skutočnosti sú celkom civilizovaní. Tunajší náčelník dal znovu osadiť stožiar so zástavou, ktorý v Russelli zhodil náčelník Hone Heke… Sám som ho pokrstil…“ Tento prejav mal pôsobiť potešujúco, znel však, akoby bol O’Toole prekvapený a dosť znepokojený tým, že sa Paraone Kawiti vrátil k starému kmeňovému rituálu.

Mara rozmýšľala, či by pieseň skrátila celý program. Ak by urýchlene vyložili karty na stôl, mohli by vyraziť späť do Russella azda ešte večer – a potom nasadnúť na loď na Južný ostrov. No ak by došlo k nezhodám a muži by donekonečna diskutovali o ďalších krokoch, tak ľahko sa odtiaľto nedostanú.

Odhrnula si tmavé vlasy siahajúce po pás, ktoré pri návštevách Maoriov nenosila zapletené do vrkoča, ale rozpustené ako domorodkyňa. Potom vystúpila dopredu, akoby to bola samozrejmosť.

„Viem trochu spievať,“ ponúkla sa a z tašky vybrala svoj obľúbený nástroj, malú flautu koauau. Keď si ju priložila k ústam a fúknutím z nej vylúdila melódiu, udivene sa ňu dívali pakehovia aj domorodí bojovníci, ktorí len pred chvíľou na návštevníkov zúrivo cerili zuby. Potom zanôtila jednoduchú, na rozdiel od bojových pokrikov takmer až znepokojujúco melodickú pesničku o prírode Canterburských planín na Južnom ostrove. O nekonečných lánoch vlniacej sa trávy, o riekach lemovaných húštinami trstiny raupo, o štítoch pokrytých snehom, medzi ktorými sa ukrývali krištáľovo čisté jazerá plné rýb. Pieseň bola súčasťou powhiri, privítania v marae, ktoré sprevádzal spev a tanec v tradičnom odeve a malo spojiť domácich a hostí. Kmeň sa predstavil návštevníkom tým, že im ukázal svoj domov. Mara zaspievala pesničku jednoducho a sebavedome. Do vienka dostala jasný altový hlas, ktorý sa páčil nielen maorijským hudobníkom u nich doma, ale aj jej domácej anglickej učiteľke.

Aj teraz urobila na svojich poslucháčov silný dojem. Nielenže náčelník a jeho bojovníci zložili zbrane, pohyb nastal aj v drevených domcoch zdobených vyrezávanými ornamentmi, roztrúsených okolo zhromaždiska. Z wharenui, spoločenského domu, vyšla postaršia žena a nasledovala ju skupinka dievčat v Marinom veku. Rozhodne viedla svoje ovečky pred bojovníkov a nechala ich zanôtiť pesničku. Dievčence spievali o krásach Severného ostrova, o nekonečných bielych pieskových plážach, o tisícich farbách mora, o duchoch posvätných damarovníkov, ktoré rástli na rozľahlých zelených pahorkoch.

Mara sa usmievala a dúfala, že kmeň sa nechopí príležitosti a nebude chcieť uskutočniť celé powhiri. Mohlo by to trvať hodiny. Prenechal to žene, očividne starejšej kmeňa, za zvukov piesne. Potom pristúpila k pakehom. Ida, ako jedna zo starejších v maorijskom ponímaní, jej nastavila tvár na tradičný pozdrav hongi. Farmári, Johnson a vojaci so začudovaním sledovali, ako sa ženy pozdravili dotykom nosov a brád.

Zdalo sa, že Karlovi Jenschovi a otcovi O’Toolovi odľahlo. Aj Mara si vydýchla. Konečne pokročili.

„Priniesla som nejaké darčeky,“ prehovorila Ida. „Moja dcéra a ja by sme rady ostali s vašimi ľuďmi, kým si muži vysvetlia nedorozumenia. Samozrejme, len ak vám to nebude prekážať. Nevedeli sme, aký vážny je spor o túto pôdu.“

Mara ochotne prekladala a žena prikývla. Naznačila Ide, že sú vítané.

Karl a tlmočník sa medzitým rozprávali s náčelníkom. Paraone Kawiti sa najskôr vyjadroval odmietavo, no potom bol ochotný pristúpiť na Karlov zámer a spoločne si overiť, komu v skutočnosti patrí pôda, na ktorú si robili nároky farmári aj Maoriovia. Stará domorodkyňa, ktorá priviedla dievčatá a ohlásila predbežný mierový stav, sa odobrala do jedného z domov. Zakrátko sa vrátila s kópiami zmlúv a s mapami, ktoré kmeň dostal pri predaji pôdy. Všetko bolo úhľadne poukladané, listiny očividne chránili, akoby boli posvätné.

Mara so záujmom sledovala, ako jej otec dôkladne usporiadal dokumenty a svoje materiály rozložil hneď vedľa.

„Pán Simson a pán Carter, smiem sa spýtať, ktoré sú tie sporné pozemky?“ otočil sa na farmárov. „Ušetrí nám to čas. Nebudeme musieť obísť celé územie.“

Mara len dúfala, že tí dvaja dokážu čítať mapu. Bohužiaľ, iba Pete Carter bez váhania a jednoznačne ukázal na oblasť ležiacu priamo na hranici s územím patriacim Maoriom.

„Kúpil som túto pôdu, lebo som tam chcel pásť ovce. Potom som zistil, že Maorijky si tam vysadili plodiny. A keď som tam priviedol ovce, zrazu sa tam objavili muži s oštepmi a mušketami a bránili ,svoju pôdu‘!“

„V poriadku,“ odvetil Karl. „Zájdeme tam. Ariki, pôjdete s nami, však? A čo váš pozemok, pán Simson?“

Neohrabaný farmár s červenou tvárou pristúpil, ale z mapy toho veľa vyčítať nevedel. Domorodkyňa ukázala prstom miesto na papieri.

„Tu. Pozemok nepatriť jemu, nepatriť nám,“ vysvetlila prekvapujúco zrozumiteľnou angličtinou. „Patriť bohom. Bývať duchovia. On nezničiť!“

„No vidíte!“ tešil sa Simson. „Sama priznáva, že im nepatrí. Takže…“

„Tu je to však uvedené ako pozemok Maoriov,“ povedal Karl prísne. „Pozrite sa na tento malý výrez na mape. Určite má na mysli toto miesto, poďme si ho obzrieť. Pridajte sa k nám, ariki, aj vy, otec O’Toole… Čím skôr vyrazíme, tým skôr sa vec vyrieši. A vy, pán Johnson, vysvetlite, prosím pánom Simsonovi a Carterovi, že rozhodnutie budú musieť akceptovať. Už začínam tušiť, čo nás čaká…“

Karl kráčal k svojmu koňovi a Ida s Marou ho nasledovali, aby z jazdeckej tašky vybrali darčeky pre domorodkyne. Boli to drobnosti – pestrofarebné šatky, lacná bižutéria a zopár vrecúšok so semenami. Užitočnejšie veci, ako napríklad prikrývky alebo kuchynský riad, by na koňoch sotva preniesli. Mara si však pri pohľade na ženy húfne vychádzajúce z domcov uvedomila, že ich vlastne ani nepotrebujú. Kmeň bol očividne majetný, náčelník zrejme zisky z predaja pôdy spravodlivo rozdelil. Ženy a deti mali na sebe zväčša oblečenie pakehov, ktoré bolo do novozélandskej klímy vhodnejšie ako tradičný maorijský odev utkaný z ľanu. Mnohí mali na krkoch malé drevené krížiky na kožených šnúrkach. Nahradili nimi drobné figúrky bôžikov, ktoré domorodé kmene vyrezávali z nefritu. Niektoré ženské príslušníčky kmeňa sa snažili dostať k otcovi O’Toolovi, rozprávali sa s ním a dali si požehnať.

„My všetci kresťania!“ vysvetlila mladá žena prekvapenej Ide a pyšne vzala do ruky svoj krížik. „Pokrstená! Misia Kororareka!“

„Naša misia v Russelli funguje už od roku 1838,“ hrdo doplnil otec O’Toole. „Založili ju bratia dominikáni a bratia i sestry maristi.“

„Sú to katolíci?“ overovala si trochu neistá Marina mama. Sama bola vychovaná v duchu prísneho staroluteránstva. „Pápežencov“ jej vykresľovali skôr ako antikristov než ako bratov a sestry – dietky Božie.

Mara sa nikdy veľmi nezaoberala rozmanitými vetvami kresťanstva. V blízkosti Rata Station nebol kostol a deti ani nemohli pravidelne navštevovať bohoslužby. Ida sa so svojimi dcérami modlila, keď bola doma. Keď na cestách sprevádzala svojho muža zememerača, Mara a jej sestry ostávali s Catherine Rata. Idina kamarátka a „druhá mama“ dievčat sa nemodlila ku kresťanskému Bohu. Vyrástla v maorijskom kmeni a deťom predstavila skôr bohov a duchov, v ktorých verili domorodci. Do tohto náboženského galimatiášu sa zamiešala ešte štipka anglikanizmu. Marina domáca učiteľka, slečna Foggertyová, sa s veľkým zanietením, ale už s menším úspechom snažila zasvätiť svoju žiačku do náboženstva. Deti nevedeli vystáť prísnu učiteľku bez zmyslu pre humor. Predtým než sa pomodlili k Bohu, odriekli niekoľko zaklínadiel k duchom. Mara a Eru by boli najradšej odčarovali slečnu Foggertyovú späť do Anglicka. To sa im však nepodarilo. Mara si nevedela spomenúť na modlitbu, ktorá by bola vypočutá.

Otec O’Toole sa usmial. „Ja osobne som Ír a všetci Íri sú katolíci. No tu sa mi to vôbec nevidí dôležité. Je jedno, ako si Maoriovia nájdu cestu k nášmu Pánovi – dôležité je, že sa nám darí odviesť ich od uctievania kadejakých bôžikov.“

„Dôležité je udržiavať mier,“ zašomral Karl. Aj on už chcel vyraziť. Nerád by nechal Cat a svojho priateľa a obchodného spoločníka Chrisa Fenroya pri strihaní oviec samých. „Nože poďte, otče, svoje ovečky si môžete porátať neskôr.“

Muži sa vydali na cestu, Mara a Ida sa pripojili k mladej žene, ktorá im ukázala krížik. Poznala zopár anglických slov a naznačila Ide, aby pomohla ostatným ženám s prípravami na veľkú večernú slávnosť. Vzrušene debatovali a na zhromaždisko priniesli sladké zemiaky a hľuzy trstiny raupo, aby ich ošúpali a rozdrvili. Ďalšie ženy priniesli vtáky a ryby, ktoré budú piecť na otvorenom ohni.

Ida bez okolkov siahla po noži na lúpanie a po zelenine. Mara si uvedomila, že jej matka prirodzene zapadla medzi domorodé ženy. Mala tmavé lesklé vlasy, ktoré nosila vypnuté, medzičasom si takýto účes získal popularitu aj medzi maorijskými ženami. Pleť už nemala takú svetlú ako kedysi, slnko Severného ostrova ju opálilo. Medzi domorodkyňami by ju prezradili len veľmi svetlé porcelánovomodré oči a, samozrejme, nedostatočné jazykové znalosti.

„Mara, pochopila som správne, že plánujú oslavu?“ spýtala sa dcéry. „To je od nich veľmi milé. Aj keď trochu prekvapujúce, nie? Privítali nás bojovým tancom haka. Náčelník sa na nás vyrútil, akoby sa na nás chcel vrhnúť… a zrazu pre nás chystajú veľkú hostinu?“

Aj Mare to už napadlo a nebola z toho práve nadšená. Oslava by znamenala, že v kmeni Ngati Hine strávia noc.

„Oslava nie je pre nás, mami,“ odvetila jej. Spýtala sa niekoľkých dievčat, svojich rovesníčok. „Plánujú ju už dlhšie. Kawa, náčelníkova žena, sa už nevie dočkať. Dnes večer očakávajú misionára, či skôr reverenda. Te Ua Haumene je Maori z kmeňa v regióne Taranaki. Vychovali ho v tamojšej misii a študoval Bibliu. Potom slúžil v ďalších misiách, možno ho dokonca vysvätili za kňaza. Dievčatá nevedia presne. Tak či onak, dnes je z neho akýsi prorok. Bohovia mu zjavili niečo dôležité. O tom bude dnes kázať.“

„Noví proroci neexistujú,“ namietla Ida rázne. „Len Boh, Ježiš a Duch Svätý. Keby existovali nové zjavenia… musela by sa prepísať Biblia.“

Mara mykla plecom a vzdychla. „Obávam sa, že onedlho si ho vypočujeme. Ak sa otec, pán Johnson a farmári úplne nerozhádajú s náčelníkom. V každom prípade nás ženy pozvali na bohoslužbu a otec O’Toole určite bude chcieť zostať. Hoci prorok Haumene je alebo bol anglikán či čo.“

„Ó áno, otec O’Toole veľký muž, dobrý kresťan!“ zamiešala sa do debaty mladá Maorijka, ktorá čistila zeleninu vedľa Idy. Na svoju lámanú angličtinu zjavne bola patrične hrdá. „Čítať nám príbehy z Biblia v naša jazyk. A teraz ešte lepšie!“ Žena sa očividne tešila. „Teraz Te Ua Haumene vlastný prorok Maoriovia. Napísať vlastná Biblia pre vlastná národ!“

2. kapitola

Muži sa vrátili ani nie o dve hodiny. Náčelník a starejší, ktorí kráčali popri koňoch pakehov, vyzerali natešene, Kennard Johnson a jeho muži uvoľnene. Aj farmár Carter sa zdal spokojný.

Len Simson penil.

„Môžete si byť istí, že ja to tak nenechám!“ húdol Karlovi Jenschovi a otcovi O’Toolovi. Tí mali na tvárach otrávený výraz, keďže vyhrážku nevyslovil prvý raz. „Pôjdem za guvernérom, a ak bude treba, obrátim sa na samotnú Korunu. Anglicko predsa musí chrániť práva svojich občanov!“

„V Anglicku by ste tiež nemohli len tak prísť a stínať stromy svojho suseda,“ zahriakol ho Kennard Johnson drsne. „Dobre, možno by sa vám hneď nevyhrážal smrťou. To náčelník trochu prehnal…“

„Pre kmeň je ten strom posvätný,“ utrúsil Karl. „Predsa ste ho videli. Nádherný damarovník, starý stovky, možno aj tisícky rokov!“

„Hoden stovky, možno aj tisícky dolárov!“ zvolal Simson.

„Najlepšie drevo, vo Wellingtone sa za ním idú potrhať. A tu… Tá stará predsa povedala, že tú pôdu nechcú.“

Ukázal na najstaršiu členku kmeňa, ktorá kráčala za náčelníkom a Simsonovi nevenovala ani pohľad. Pritom určite aspoň sčasti rozumela, čo hovoril.

„To nepovedala,“ opravil ho Karl. „Samozrejme, že si pozemok nárokuje, a pri osídľovaní to dala jasne najavo. Lenže nie pre seba, ale pre duchov, ktorým strom patrí. Videli ste mapu. Musíme to rešpektovať.“

„Myslím, že tí fešáci sú pokrstení!“ Simson neprestával, ani keď chlapi zosadli a uviazali kone. „Vy na to čo hovoríte, reverend?“

Mara podišla bližšie. Ak jej otec neodsedlá koňa, je pravdepodobné, že onedlho sa vydajú na spiatočnú cestu. Možno sa predsa vyvlečie z bohoslužby. Jej želanie sa však nesplnilo. Karl potľapkal svojho koňa po šiji a sňal z neho sedlo.

„Otec,“ opravil ho O’Toole a zatváril sa kyslo. „Nuž, úprimne povedané, pán Simson, som ako medzi dvoma mlynskými kameňmi. Moja viera mi káže strom v duchu tradície svätého Bonifáca vyrúbať. Je bezbožné modliť sa k rastlinám či zvieratám. Pán hovorí, že nesmieme uctievať iných bohov. Na druhej strane, je to veľmi pekný strom. Nádherné Božie dielo.“

„Pán Simson, nezáleží na tom, čo si o veci myslí otec O’Toole,“ prerušil Karl kňazovu kázeň. „Ani na tom, či je ten strom vzácny alebo obyčajný pabuk ako tisícky ďalších. Dôležité je iba to, či rastie na vašom alebo susedovom pozemku. V tomto prípade pôda jednoznačne patrí kmeňu Ngati Hine. A teda aj strom, takže ho láskavo nechajte na pokoji.“

„A nemyslite si, že by vám to len tak prešlo, keby ste ten damarovník zoťali,“ dodal Kennard Johnson. „Koruna nerozpúta vojnu, ak vás Paraone Kawiti zmasakruje. Existuje istý precedens. Spomeňte si, čo sa stalo vo Wairau!“

Zomrelo vtedy niekoľko Angličanov po tom, čo niektorý z pakehov zastrelil náčelníkovu ženu. Guvernér namiesto toho, aby pomstil svojich ľudí, vzal vinu osadníkov na seba a Maoriom sa ospravedlnil.

Simson nahnevaný odkráčal a náčelník pozval mužov z komisie na slávnosť a na kázeň „proroka“. Carter ostal. Pre neho dopadlo rozhodovanie vcelku dobre. Karl vybral z jazdeckej tašky fľašu whisky a nechal ju kolovať na oslavu mieru, potom sa z nej výdatne napil aj on. Nato si s anglickými vojakmi, obletovaný niekoľkými chichotajúcimi sa maorijskými dievčatami, sadol k ohňu.

Mara videla, ako sa jej nádeje na skorý odchod rozplývajú.

„Znamená to, že ostaneme na noc?“ spýtala sa otca, keď spoločne hľadali, kam zmizla mama.

Karl mykol plecom. „Vyzerá to tak. Otec O’Toole priam baží po tom, aby si vypočul toho ich proroka, a na pánu Johnsonovi vidno, že ho bolí celé telo. Pochybujem, že by dnes ešte vysadol na koňa.“

Mara ohranula pery. „Myslela som…“

„Nemôžem nič urobiť,“ prerušil ju Karl trochu netrpezlivo.

„Dobre vieš, zlato moje, že aj ja by som sa najradšej hneď vrátil na Rata Station, a zo závažnejších dôvodov, než sú tie tvoje. Ty chceš ísť domov len preto, aby si sa čo najskôr stretla so svojím Eruom, hoci sú s tým iba ťažkosti. Viem, o čom hovorím. Jane si bude syna brániť zubami-nechtami…“

Mara žmurkla na otca. „Aj ja si viem dupnúť,“ vyhlásila. Karl sa zasmial. „Keď budete ty a Eru dospelí, milá Mara, môžeš sa oňho s jeho mamou pobiť. Alebo ho jednoducho necháte, nech sa sám rozhodne. Lenže teraz máš len pätnásť a on iba štrnásť rokov, ak sa nemýlim. Takže sa budete musieť podriadiť Janinej vôli. A mimochodom, ja a tvoja mama máme rovnaký názor. Ten tvoj Eru je síce milý chlapec a možno jedného dňa budete spolu, ale na to máte ešte niekoľko rokov čas. Ste ešte primladí. Aha, tam je mama.“

Karl sa pripojil k svojej žene, aby jej povedal o svojich zážitkoch s farmármi a Maoriami. Mara si odpustila zlostné poznámky na margo otcovej prednášky na tému Eru. Rodičia by jej nevenovali pozornosť. A tak znechutene počúvala otcovo rozprávanie.

„Simson môže byť rád, že vôbec prežil po tom, čoho sa dopustil,“ začal Karl. „Jedna domorodkyňa ho prichytila, ako sa už-už zaháňa sekerou, aby zoťal ich posvätný damarovník. Narobila krik, začuli ho bojovníci a Simsona zastavili. Nechcem ani pomyslieť, čo by sa stalo, keby bol ten strom vyťal!“

Ida prikývla. „A o čo išlo pánu Carterovi?“ spýtala sa.

Karl sa usmial. „V jeho prípade bola chyba na strane Maoriov. Určite vieš, že u nich patrí pozemok tomu, kto ho využíva. Keďže Carter ho neobrábal ani na ňom nič nepásol, jedna zo žien ho jednoducho prekopala, aby rozšírila svoje pole so sladkými zemiakmi. Vôbec nechápala, prečo sa tak rozčúlil, ale pravda je, že nemal zničiť aj jej pole. Vyjasnili sme si to a všetci sa napokon dohodli. Tento rok domorodkyňa ešte pozberá úrodu sladkých zemiakov a polovicu z nich dá pánu Carterovi. Na budúci rok už pôdu nebude obrábať. Bolo to len nedorozumenie. Ani farmárovi nešlo o pol jutra pozemku. Iba sa obával, že kmeň v tom bude pokračovať.“

„Tak aspoň v tomto prípade je všetko v poriadku.“

Ida sa chytila svojho manžela a vykročili spolu k ohňu, ktorý už veselo blkotal. Mara ich nasledovala. Ženy sa medzitým pustili do varenia a pečenia. Osadou sa niesli omamné vône a Mara pocítila hlad. Pred jedlom však ešte musela prestáť kázeň.

Keď sa začalo zmrákať, malý chlapec oznámil, že sa k osade blížia traja muži. „Te Ua Haumene! Už ide!“

Ida zvraštila čelo. „Čo je vlastne ten muž? Bojovník alebo misionár, kazateľ či prorok?“

Otec O’Toole, ktorý sa pri ohni usadil vedľa Idy, Mary a Karla, pokrčil plecami. „Netuším. Nepoznám ho, veď naša misia je katolícka. Len som o ňom počul. A dúfam, že naozaj bude obohatením kresťanského života v tejto krajine. Tá dnešná záležitosť so stromom, ktorý je pre Maoriov posvätný – možno tomu celkom nerozumiete, ale je to ako… ako zásah rovno do srdca, akoby niekto zničil moje celoživotné dielo. Poznám tento kmeň už desaťročia, učil som ich deti, krstil ich rodičov… A teraz toto! Asi by som mal vrátiť späť do Írska.“

Misionár vyzeral skrúšene. Karl mu podal fľašu whisky.

„Tak ľahko sa nevzdajú svojich bohov a duchov,“ snažil sa ho utešiť. „Možno to vôbec nie je také zlé. Neveria ľudia v Írsku aj po tisíc rokoch kresťanstva stále na leprišónov? Či ako sa hovorí škriatkom, ktorým stavajú vo svojich záhradách domčeky?“

Na tvári duchovného sa objavil jemný úsmev. „Máte na mysli leprikónov. A čo sa domčekov týka… Mám podozrenie, že moji krajania tam schovávajú whisky pred svojimi ženami. Ale dobre, ak si to myslíte…“

„Asi to tak má byť,“ pokračoval Karl. „Takže sa na domorodcov nehnevajte. Podľa mňa sa Simson správal omnoho horšie. Vážne sa domnieva, že si môže robiť, čo chce, veď je pod ochranou Koruny.“

O’Toole si vzdychol. „Áno, ani naši bieli krajania nie sú všetci vzorní kresťania. Zavše… Ach, radšej ma nepočúvajte… zavše bývam znechutený. Maoriovia sa dajú pokrstiť, a potom si aj tak robia, čo chcú… Nezmyselné boje v posledných rokoch, lebo tvrdohlavý a pravdepodobne opitý náčelník vyvrátil stožiar so zástavou a úrady to pochopili ako útok proti Korune… Osídľovanie, ktorému sa domorodci, pochopiteľne, bránia… Ľudia ako Simson… Keď sa potom objaví maorijský Kristus a chce pôsobiť ako učiteľ, javí sa mi ako svetlo na konci tunela. Len dúfam, že nebudem opäť sklamaný.“

Te Ua Haumene bol statný muž v strednom veku. Na širokej tvári nemal tetovanie. Od nosa k ústam sa mu ťahali výrazné vrásky. „Prorok“ nosil zarastenú bradu, nad trochu ospanlivými tmavými očami sa mu klenulo husté obočie. Nebol oblečený v sutane katolíckeho kňaza ani v tradičnom čiernom odeve anglikánskeho misionára. Na sebe mal odev zámožného Maoriho – jemne tkané rúcho a ľanovú bedrovú zásterku, cez plecia mal prehodený vzácny kabátec, aký nosili náčelníci. Jeho sprievodcovia boli odetí ako bojovníci. Kazateľ a jeho muži vystupovali všade ako ariki a jeho osobná stráž.

Otec O’Toole s kamennou tvárou a so zaťatými zubami sledoval, ako ženy nadšene bežali Te Ua Haumenemu naproti a pokorne prosili o požehnanie, presne ako kedysi jeho. Muži sa držali bokom, aj keď sa dvaja starejší a jeden náčelníkov príbuzný zvítali s kazateľom pozdravom hongi. Paraone to neurobil – na Severnom ostrove si arikiovia vždy udržiavali odstup od svojich poddaných.

Te Ua Haumene a jeho sprievodcovia si s potešením sadli na miesto pri ohni, ktoré im ponúkla arikiho žena. Zjavne boli po ceste hladní. Prorok prišiel z Taranaki, kázal každý druhý či tretí deň, vždy kmeňu, ktorý jemu a jeho mužom poskytol ubytovanie. Ngati Hineovia to očividne urobili radi. Návštevu si uctili sviatočným pokrmom a teatrálnymi uvítacími ceremóniami. Obyvatelia dediny ukazovali Te Ua Haumenemu svoje krížiky a náčelníkova žena ukazovala na otca O’Toola. Zdalo sa, že kazateľ ho netúži spoznať. Sotva ho pozdravil.

„Možno nemá rád pápežencov… ehm… katolíkov,“ pokúsila sa Ida utešiť duchovného, ktorého správanie kazateľa očividne urazilo. „Veď ho vychovali anglikáni.“

Otec O’Toole mykol plecom. Karl mu ponúkol fľašu whisky a on si ju ochotne vzal.

Aj Mara by si bola rada dala hlt. Medzitým sa už nasýtila a znova sa začínala nudiť. Akoby táto cesta nemala konca.

Keď sa Te Ua Haumene konečne zdvihol, aby prehovoril, bola už tma. Mesiac žiaril na oblohe a jeho svetlo spolu s blkotajúcimi plameňmi vytvárali priam strašidelný obraz. Vietor odvial prorokovi vlasy z tváre.

„Vitaj, vietor!“ otvoril Te Ua Haumene svoju kázeň. Pritom sa nepozeral na žiadneho z poslucháčov, jeho pohľad akoby sa strácal v oblohe. „Pozdrav svojho posla!“

Otec O’Toole tlmočil jeho slová Karlovi a Ide.

„Posla?“ spýtala sa Ida.

„Haumene znamená ,muž vetra‘,“ poznamenala Mara a postavila sa, aby si naliala vody. Keďže všetci ostatní sedeli v úplnej tichosti a zbožne načúvali slovám Te Ua Haumeneho, pritiahla na seba pozornosť. Vyslúžila si namosúrený prorokov pohľad.

„Počúvajte slovo Pánovo, ktorý hovorí mojimi ústami. Vietor k nám privieva Jeho ducha, dobré posolstvo, nové evanjelium – ja ho prinášam veriacim!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

MISIA

1. kapitola

2. kapitola

NÁVRAT

STRATA

ZNAMENIA