Milan Šimečka

Obnovení pořádku

Ukázka z elektronické knihy

Rukopis publikace Obnovení pořádku vznikal v letech 1975 – 1977. Knižně vyšla nejprve v zahraničí (Kolín nad Rýnem a Paříž, 1979; Řím, 1982; Londýn, 1984). V Československu byla publikována jen jako samizdat (Edice Popelnice, Praha 1981). Oficiálně vyšla kniha až po revoluci (Atlantis, Brno; Archa, Bratislava 1990). Milan Šimečka v tom čase působil pár měsíců jako hlavní poradce prezidenta Václava Havla. V září 1990 však nečekaně a náhle zemřel ve věku šedesáti let.

V roce 2018 přinášíme českému čtenáři elektronickou verzi knihy, jejíž text vychází z druhého zahraničního vydání knihy (Rozmluvy, Londýn 1984). Obsahuje původní předmluvu autora k italskému vydání knihy, doslov Viléma Prečana, životopisný portrét, jako i bibliografii autorových prací vydaných knižně po roce 1970, doplněnou o vydání po roce 1990.

Bonusovým textem je příspěvek „Sebrali ho ve středu 6. května...“, který napsal historik a osobní přítel autora, Vilém Prečan, krátce po zatčení a uvěznění Milana Šimečku v roce 1981.

Děkujeme

Československému dokumentačnímu středisku v Praze

a předsedovi správní rady, panu Vilému Prečanovi,

za pomoc a spolupráci při přípravě této knihy.

ďalej nasledujú

- samotný text knihy

- Bibliografie M. Šimečky

- tiráž

Úvodem

Není větších zastánců pořádku, než jsou vítězní revolucionáři.

Jakmile se nová revoluční moc ustaví, vytvoří se stát a jeho instituce, jakmile její představitelé začnou sklízet ovoce nového postavení, stane se pořádek svatým pojmem. Z bývalých vůdců povstání, podněcovatelů stávek, organizátorů pouličních demonstrací, šiřitelů ilegálních tiskovin, důmyslných ukrývačů zbraní, partyzánů a velitelů přepadových oddílů, se téměř přes noc stávají vyznavači pořádku a přísné legality, které naplňuje odporem každé neorganizované srocení lidu, letáček rozepsaný psacím strojem, a dokonce i teoretická úvaha o možné reformě existujícího systému. Titíž lidé, kteří kdysi, ještě ve starém parlamentě, proslavili svou stranu bojovnou řečí, projevovali později nelíčené pobouření nad krotkou výhradou básníka či filosofa k existujícímu pořádku. Viděl jsem, jak představitel státu štítivě poukázal na nehoráznou drzost jakýchsi lidí, kteří neuměle rozmnožili leták, zdůrazňující znění zákona o volebním právu. Za války to byl správce tajné tiskárny. Znal jsem ovšem i skromné buriče v rámci etablovaného systému, kteří přešli na stranu pořádku, jen co v něm dostali funkci. Není tedy třeba vztahovat tuto změnu jen na čas před revolucí a čas po ní. Tato změna nevyplývá natolik z obecné zákonitosti dějin jako spíše z obecných zákonitostí, kterým podléhají lidské bytosti v dějinách, revolucionáře nevyjímaje.

Toto pozorování, jímž začínám svou knihu, není jistě objevné. Vztahuje se však na pořádek, a to je pojem, který jsem zvolil za východisko. Vím, že to není pojem nejpřesnější, ale není o nic horší než třeba vědečtější pojmy, které nabízí politologie, sociologie nebo filozofie. Není to samozřejmě také můj pojem a není to také moje hledisko. Není to dokonce ani pojem z přísné mluvy stranických usnesení, dokumentů a různých poučení. Ale o to více je právě pořádek /vyslovuj se smutnou a trpkou ironií/ smyslem onoho dění uplynulých osmi let, kterému se tu chci věnovat. V pořádku je skryto množství obsahů, které chci ukázat. Pořádek je prostě pojem, který mi pro tento účel nejvíce vyhovuje.

Události roku 1968 v mé zemi byly pojmenovány nejrůznějším způsobem. Zdá se mi však nejvýstižnější, když řekneme, že z hlediska celého systému reálného socialismu propukl v Československu jednoduše nepořádek. Nepořádek uvnitř i navenek. Má země se podobala v té době planetě, která se v důsledku zvláštního seskupení sil vymkla ze své dráhy a letěla po svém v nejasné naději, že si snad najde nějakou novou dráhu blíže ke slunci. V ustáleném evropském pořádku to byl podnik od samého začátku dosti riskantní. Tím více přitahoval k sobě tento let pozornost a budil u diváků na Západě rozechvění a na Východě znepokojení.

Dnes si už spíše dovedu představit, že ti mužové, kteří se cítili být zodpovědní za celý systém oběžnic, pohlíželi nevraživě na nezodpovědné manévry československé družice. Ať už právem, či neprávem, dospěli jednoho dne k přesvědčení, že má země ohrožuje vesmírný pořádek, že by mohla jednoho dne vychýlit z dráhy i ostatní planety. Usnesli se tedy vrátit mou zemi tam, kde byla, a naučit ji důsledněji smyslu pro pořádek. Jak známo, učinili to pak takovou silou zbraní, že tím paradoxním způsobem zvýšili historickou váhu onoho krátkodobého československého nepořádku. To se stalo, a to je to podstatné.

Když tohle divadlo skončilo a diváci se odebrali domů, usedli novináři, historici, sociologové, aby podali zprávu o tom, co se vlastně stalo. Četl jsem dosti knih, které se zabývají československými událostmi z roku 1968, a ještě více je těch, které jsem nečetl. Pro čtenáře je vždy zajímavější to, co se vymkne ze všednosti a nese s sebou jakousi vůni dobrodružství. I když jde o dobrodružství celé země a jejího lidu. Mnohé z těchto knih nebyly však napsány jen proto, aby ukojily okamžitý čtenářský zájem. Sledovaly nepochybné i nadčasovější poslání. Mnohé byly psány s vědomím, že ono překotné období národních dějin Československa by mohlo být výrazem obecnějších historických tendencí, že by mohlo osvětlit skryté podzemní proudění v sociálních systémech východní Evropy a ukázat se konečně jako předznamenání budoucnosti, kdy by se i dobrodružství mohlo stát po ztrátě krajností všedním rámcem života společnosti.

Veden oběma pohnutkami začal jsem na začátku konsolidace, v roce 1971, psát knihu o roce 1968. Napsal jsem rychle několik kapitol a pak jsem usedával k nedopsanému rukopisu stále řidčeji. Skličovalo mě vědomí, že s postupujícím časem se moje práce jeví jen jako početní rozmnožení té literatury o Československu, pro jejíž napsání měli autoři lepší podmínky než já. Moje nové zaměstnání šoféra a později řemeslníka-specialisty, a ještě později strojníka na rypadle mi sice rozšiřovalo obzory, ale jinak mi ponechávalo stále méně fyzických a psychických sil, abych dovedl do konce práci, o jejímž smyslu jsem už měl pochybnosti. A tak se stalo, že kniha zůstala nedopsána, při domovní prohlídce byla zabavena a dnes je spolu s mnoha jinými mými rukopisy součástí vyšetřovacího spisu číslo VŠ — ČSV — 4/1975 na správě vyšetřování Státní bezpečnosti.

Musím však také přiznat, že v průběhu plynoucích let jsem se dostával do vnitřních rozporů, že můj pohled na události z roku 1968 ztrácel postupně svou původní odhalovací jednoznačnost. Pomalu se také zrelativizovalo striktní morální hledisko, jednoznačné sympatie a antipatie. Svou úlohu v odpatetizování celé problematiky tu přirozeně sehrál pohled na smutné divadlo hromadné konverse a údiv nad lehkostí, s jakou jedna a tatáž ústa vyslovovala vášnivý odsudek toho, nač ještě před krátkým časem pří sahala.

Po pěti letech zcela nové zkušenosti se mi začala jevit důležitost publicistické výpovědi trochu jinak. Přestala mě tak naléhavě zajímat analýza událostí z roku 1968. Samotné vzpomínání na toto krátké období začalo být nespolehlivé. S postupem času začalo všechno vypadat jako legenda. Tlak oficiální propagandy způsoboval, že mnozí lidé začali pochybovat o pravdivosti své nejvlastnější zkušenosti. Četl jsem noviny a časopisy z té doby a slova, která jsme tehdy používali, mi připadala nepřípadná, nepřiměřená nové zkušenosti. Časový odstup udělal své. Pro střízlivé historické hodnocení je prý takový odstup potřebný a dokonce žádoucí. Ale do střízlivého historického hodnocení jsem měl pramálo chuti. Nechtělo se mi prohrabávat se třeba horou omylů a politické prostomyslnosti, kterou tento výbuch národních emocí navršil. Udělají to jisté jiní.

Najednou se mi zdálo být mnohem důležitější popsání a pochopení doby po rozpadu oněch národních emocí. Doby, která byla oficiálně nazvána dobou konsolidace a normalizace, doby, ve které byla, jinak řečeno, vykolejená planeta vrácena na svou starou dráhu. Nové téma mi umožní, abych se zabýval situací typickou pro reálný socialismus; rok 1968 byl situací atypickou. Zdálo se mi, že i pro budoucnost je snad potřebnější vyznat se v dějích typických pro celý systém existujícího socialismu než v historické výjimečnosti, která se sotva kdy bude v takové podobě opakovat.

Znali jsme samozřejmě už před tím základní funkce systému, jeho sílu i slabiny, věděli jsme o pevných pravidlech, kterými se řídí vnitřní život státu, věděli jsme i o nepsaných pravidlech, která je nutno respektovat navenek. Sám jsem dokonale ovládal ideologickou frazeologii, věděl jsem, jaké významy se skrývají za slovy z referátů na sjezdech a z redakčních článků ústředního stranického tisku. A přece jsem tehdy neviděl všechno, mnohdy jsem okouněl okolo okrasného balastu, který zahaloval holou pravdu, držel se jako klíště starých iluzí a různých netypických předností, které se v systému prosadily v důsledku ryze československých podmínek, a tak ho zčásti poevropštily.

Obnovování všech funkcí systému jsem už ovšem pozoroval bez iluzí. Sám proces obnovy pořádku nic takového ani nedovoloval. V tomto procesu už nebylo nic z onoho postupného prorůstání nových funkcí „diktatury proletariátu“ do starých podmínek a národních tradic, které se dá sledovat v poválečných letech. Od roku 1970 byly obnovovány zmrtvělé funkce systému sveřepě a bez ohledu na stupeň předcházejícího vývoje. Spíše naopak, důsledně byly vymazávány z národního vědomí i vzpomínky na dosaženou úroveň ideologické střízlivosti, ekonomického myšlení, kulturní tolerance a politické věcnosti Proto také se všechny součásti onoho procesu projevovaly s nebývalou zřetelností, jasností a transparentností. Toto obnovování pořádku už nebylo s to vytvořit mýty, a upřímně řečeno, ani se o to nesnažilo, místo mýtů používalo už jen omšelé fráze a ani se nesnažilo obestřít je věrohodností. Všechno bylo najednou jak na dlani a mě lákalo využít onu jasnost a zaznamenat ji, než bude setřena přirozenýmzevšedňujícím vývojem.

Na tomto novém tématu mě lákal ovšem i jiný aspekt. Řekněme, že to byl — lidský faktor v onom procesu obnovy pořádku. Již dříve, v roce 1968, jsem měl pocit, že překotný běh dějin v mé vlasti má jakousi divadelní povahu. Mnohé dřívější změny probíhaly v pološeru typickém pro socialismus, v utajených rokovacích místnostech a střežených sídlech politiků. Tváře herců v těchtopolitických dramatech zůstávaly ve skrytu, anebo na nich byly nasazeny ty fádní masky z oficiální šedi. Avšak drama roku 1968 probíhalo na plně osvětleném jevišti. Lid začal najednou vnímat státníky a aktéry dramatu jako lidské bytosti, a ne jako prkenné panáky s věčnou frází v ústech. Viděl je najednou plakat, viděl jejich tváře obtížené únavou, mravními pochybnostmi a lidskou slabostí. Samozřejmě díky televizi. Tehdy se téměř v jediném okamžiku zrodil veřejný život a mnoha lidem se poprvé v životě začala jevit politika jako dílo lidských bytostí, a ne jako únavné a neskonale nudné, neprostupné a anonymní šikanování přicházející odněkud shůry. I první fáze obnovy pořádku probíhala na osvětleném jevišti. Lidé si dobře pamatovali herce a znali dobře jejich role. Proto s jistou dychtivostí sledovali, jak si vedou v naprosto nové hře a v naprosto nové režii. Myslím, že mohu bez nadsázky říci, že pro domácí lid neprobíhal děj po roce 1970 nikdy jako abstraktní proces „upevňování vedoucí úlohy strany, likvidace exponentů pravice, očisty československé kultury, prohloubení spolupráce mezi socialistickými státy atd.“, ale jako historické představení s živými postavami, jako hra o zradě, lásce, nenávisti, obětavosti a čachrářství, velikosti a nízkosti, pomstě a odpuštění, zbabělosti a hrdosti, jako hra o statečnosti a prohnanosti, jako hra o vzestupech a pádech, o penězích a o závisti a vůbec o všem, co je tak nádherné lidské. Nechci skrývat, že i já jsem viděl historické události především v této podobě, jen v této podobě mě uchvacovaly a až později jsem byl schopen podřídit se profesionálním návykům a pátrat po abstraktních tendencích, vývojových liniích, podstatách jevového dění, historických zobecněních, paralelách a poučeních. Jsa si toho vědom, nechci přílišnými zobecněními plýtvat.

Trochu je to i z nouze ctnost. Jsem si dobře vědom toho, že už dnes nejsem schopen napsat vědecké pojednání, zvláště ne o tomto tématu. Nemám čas na to, abych pátral po pramenech, četl staré noviny, vyhledával citáty v knihách, které mi pomáhaly utvářet si pohled na svět a na člověka, probírat se statistikami a referáty, ověřovat si fakta, která mi paměť vrací možná trochu zkresleně. Vstávám v pět hodin ráno do práce a vracím se ve čtyři. Do archivu by mě nepustili a legitimace univerzitní knihovny, která mě kdysi opravňovala číst libriprohibiti, propadla.

Ale to není to hlavní. Je to už sedm let, co jsem odešel, lépe řečeno byl vyhozen z vysoké školy. Od té doby jsem vstoupil do vědecké instituce asi třikrát, s pocity, které nebudu raději rozvádět. Jsem sedm let dělníkem, a to člověka změní. Stejně tak ho změní ono bezprávnépostavení, ve kterém po celá ta léta žiju. Nejsem tím vysokškolským učitelem, který se pokoušel psát vědecká pojednání a možná dokonce i věřil, že tzv. vědecký aparát a respektování zvyklostí vědecké práce dodávají knize váhu a důležitost. Čas odvál úctu k přesnému vymezení předmětu, historickému úvodu, seznamu použité literatury a tak podobně. Ostýchám se přečíst dokonce i to, co jsem sám před desíti či patnácti lety napsal, tak je mi to vzdálené. Někdy vezmu do rukou studie a knihy, které u nás stále vycházejí /kupodivu/, a které třeba napsali i někteří z mých bývalých přátel, čtu a nevycházím z údivu. O čem to píšou? O perspektivách, o humanismu, o rozvíjení marxismu-leninismu, o vědeckém přístupu, o socialistické demokracii a vůbec o všem možném. Obhajují své práce na zasedáních vědeckých rad a získávají vědecké tituly a platové postupy. Přečtu několik stran a uvažuju o tom, jestli nemá pravdu oficiální propaganda, když tvrdí, že lidé jako já jsou cizinci ve své vlasti. Protože to, co čtu v knihách a časopisech, jsou jakoby zprávy z jiného světa, který pravděpodobné existuje, ale já o něm už nic nevím. žiju v jiném světě. A zůstávám v přesvědčení, že můj dnešní svět, svět obyčejných lidí bez privilegií, ve kterém neuslyším, jak je den dlouhý ani jedinou z těch novinových frází a vědeckých nabubřelostí, je světem skutečným a ten druhý, oficiální, je jen jeho platónským stínem. Znám i jiná vysvětlení, ale k těm se dostanu později.

Psal jsem v časech, kdy vládla cenzura. Nebylo to ani tak nepříjemné. Nebylo to sice upřímné, ale bylo to psaní dosti vzrušující, člověk napínal strunu a čekal, kdy praskne. Často praskla, ale nijak zvláštní nepříjemnosti z toho nebyly. Psal jsem v časech, kdy cenzura zmizela. Tehdy se bralo všechno psané slovo strašně vážně a člověk až cítil v záhlaví onu tíhu zodpovědnosti. Psal jsem se strachem, jak to bude přijato a co to udělá. Ted› právě podobné starosti nemám. Nehodlám tuto práci předložit cenzuře a nemám ani dost odvahy věřit, že by měl v dohledné době nastat opět čas bez cenzury. Řekl bych, že je to ten nejlepší čas ke psaní. Svoboda je skutečné pojem velmi protikladný!

I.

Nepořádek

15. března 1939 jsem stál na chodníku a díval se, jak se ulicí valí motorizované jednotky německé armády, nákladní auta, děla a hlavně motocykly s přívěsnýmivozíky s kulometem. Bylo mi tehdy devět let a jako kluk jsem měl pravděpodobně chuť obdivovat vyleštěnou a exotickou vojenskou mašinérii. Ale za mnou stála má sestra, tehdy osmnáctiletá, a tiše plakala; plakala tak, jak jsem ji plakat ještě nikdy neviděl. A tak jsem pochopil, že se děje něco zlého. Pak tam byl s námi ještě jeden můj divný strýc. Tvářil se shovívavě a pravil pevně, jak se na muže patří: „Neplač, hloupá, aspoň tady teď bude pořádek!“

Ani nevím, proč jsem si právě tuto scénu uchoval v paměti tak zřetelně. Jako by to byla scéna z filmu, který jsem viděl desetkrát za sebou. Dlouho jsem však nevěděl, že si tu scénu tak přesné pamatuju. Vynořila se mi v paměti skoro po třiceti letech, zjara v roku 1969, když jsem sledoval v televizi projev muže, který se měl stát zakrátko vykonavatelem pořádku. Mluvil o tom, pevně jak se na muže patří, že je čas nastolit konečně pořádek. Vybrané obecenstvo zabouřilo nadšením.

Asociace těchto dvou časových rovin na mě dolehla s takovou tíhou, že jsem si okamžitě sedl, abych o té tíži napsal do novin. Ale po několika větách jsem toho nechal. Polekal jsem se neblahé souvislosti a malování čerta na zeď. Při trošce fantazie se daly v oné době objevit ještě mnohé naděje. V Praze vládl ještě zajíkavý a rozpačitý Alexander Dubček, který mluvil spíše o vývoji, o prostoru než o pořádku. Však mu také kdysi ještě v Bratislavě přezdívali na sekretariátě Alexandr Prostorovič. Ještě nebyly mosty spáleny a pojem pořádku si mohl každý vysvětlovat po svém.

Sjednotit mnohé pod heslem pořádku není velmi obtížné. Většina je vždycky pro pořádek. Pro tuto většinu představuje pořádek bezpečí, stabilitu, sociální jistotu, odhadnutelnou budoucnost pro sebe a pro generaci dětí, dosažitelný blahobyt atd. Obtížnější ovšem bylo přesvědčit na jaře roku 1969 většinu československých občanů, že mají za sebou krátkou etapu katastrofálního nepořádku. Ani jeden z těchto obsahů pořádku, které jsem vypočítal, a ani jiné možné obsahy nebyly až do 21. srpna narušeny. Rozpadly se fakticky až v důsledku invaze. Proto se také jevila sovětská interpretace roku 1968 jako kontrarevoluce absurdní každému, kdo aspoň trochu význam tohoto pojmu chápal. Všechny oficiální orgány Československa tento pojem odmítly a po všech peripetiích dávají dokonce i dnes přednost pojmu krize. Čerstvá zkušenost prostě nedovolovala pojmenovat předsrpnovou situaci nepořádkem. Teprve v souvislosti se vstupem vojsk, který vážně narušil ony běžné obsahy pořádku, se mohla aspoň z části uplatnit výzva k pořádku jako demagogické heslo.

To ovšem platí jen tehdy, vkládáme-li do pojmu pořádek ty významy obecného povědomí, jak jsem je uvedl výše. V roce 1969 začínalo však mít slovo pořádek i jiný význam. Výzvám k pořádku tleskali především ti, pro které byly takové výzvy skrytým příslibem návratu ke všem součástem politického systému, které byly zpochybněny bouřlivým vývojem v roce 1968. Mluvilo-li se o pořádku, rozumělo se, že jde o pořádek z let před rokem 1968, i když se nikdo v té době neodvážil formulovat otevřeně svou zálibu v přísném systému minulosti. Na veřejnosti vystupovali všichni vysocí funkcionáři strany a státu jako neochvějní stoupenci obrodného procesu a slibovali i do budoucnosti zachovat všechny jeho pozitivní stránky. Ale kdo z nich netoužil ve skrytu duše za jednoduchým systémem naprosté občansképoslušnosti, která tak ulehčuje těžkou práci politiků? Kdo z nich netoužil ve skrytu duše po klidu po přestálých měsících napětí, námahy nesčetných schůzí, diskusí, dotěrnosti televizních reportérů, novinářů a požadavků neposlušného lidu?

Byl tedy v Československu nepořádek či nebyl?

Slušelo by se odpovědět zcela jasně ano, nebo ne. Ale já využívám v této chvíli svého školení a ptám se pěkné po leninsku: pořádek pro koho? Nepořádek pro koho?

Takto položená otázka nás dovede k jádru věci. Pokusme se pochopit hledisko těch, kteří konec konců o osudech Československa rozhodli. To jest těch mužů v Kremlu, kteří půl roku sledovali, jak onen lidový svátek v Československu ruší jedno uznané pravidlo za druhým, jak se vytváří reálnému socialismu cizí podoby společenského života, jak lehkomyslně se opouštějí prověřené zkušenosti padesáti let bojů za upevnění socialistického systému, jak důvěřivé se experimentuje a popouští uzda jiným než předem schváleným názorům. Pokusme se vžít se do vědomí zodpovědnosti za dědictví staré revoluce, globální strategické rovnováhy ve světě přecpaném ničivými zbraněmi, zodpovědnosti za vyhlášené plány blahobytu a míru, opory pro spojence atd. Uděláme-li to naprosto poctivě, nebude nám zatěžko prohlásit, že z hlediska reálného socialismu zavládl v Československu v roce 1968 naprostý nepořádek. Zvláště když nás ani nenapadne brát v takové situaci vážné všechny ty staré i současné deklarace o právu každého národa na sebeurčení.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Úvodem

I. Nepořádek