Záchranná vzdialenosť (Ukážka)
Author: Samanta Schweblinová
Date: 2018-07-30 22:00:00+00:00
Description: Mladá žena Amanda leží v horúčkach vo vidieckej nemocnici v Južnej Amerike a vedie rozhovor s malým Davidom, synom svojej kamarátky. Len pred niekoľkými dňami sem pricestovala s dcérkou Ninou na prázdniny a zoznámila sa s Davidovou matkou Carlou. David Amandu nabáda, aby sa v horúčke rozpamätala…
Publisher: Ikar

Samanta Schweblin

DISTANCIA DE RESCATE

Copyright © 2014 Samanta Schweblin

Translation © 2018 by Oľga Hlaváčová

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-5874-7

Mojej sestre Pamele

„Prvý raz po dlhom čase
sklopil zrak a pozrel na ruky.

Ak ste toto už raz zažili,
budete vedieť, čo mám na mysli.“

JESSE BALL: Zákaz vychádzania

Sú ako červy.

Aké červy?

Ako červy. Sú všade.

Toto hovorí chlapec, slová mi šepká do ucha. Pýtam sa ja. Červy v tele?

Áno, v tele. Červy zo zeme? Nie, iné červy.

Je tma, nevidím. Plachty sú drsné, krčia sa podo mnou. Hovorím mu, že sa nemôžem hýbať.

To pre tie červy. Treba trpezlivo čakať. A zakiaľ čakáme, musíme nájsť presný bod, kde sa červy rodia.

Prečo?

Lebo je to dôležité. Je to dôležité pre všetkých.

Chcem prikývnuť, ale telo ma neposlúcha.

Čo sa ešte deje v záhrade pri dome? Ja som v záhrade? Nie, nie si, ale je tam Carla, tvoja mama. Zoznámila som sa s ňou pred niekoľkými dňami, keď sme prišli k vám.

Čo robí Carla?

Dopíja kávu a šálku kladie na trávu vedľa skladacieho ležadla.

Čo ešte?

Vstáva a odchádza. Zabudla šľapky, ležia obďaleč, na schodíkoch do bazéna, ale nepoviem jej nič.

Prečo?

Počkám, chcem vidieť, čo spraví.

A čo robí?

Prehodila si cez plece kabelku a v zlatistých bikinách odchádza k autu. Medzi nami je akési vzájomné čaro, aj keď niekedy nakrátko prebleskne nechuť. Pociťujem to v istých špecifických situáciách. Si presvedčený, že je nevyhnutné takto podrobne všetko sledovať? Máme na to ešte čas?

Každý postreh je veľmi dôležitý. Prečo ste v záhrade?

Práve sme sa vrátili od jazera a tvoja mama odmieta vojsť do nášho domu.

Chce ťa uchrániť od problémov.

Od akých problémov? Veď aj tak musím každú chvíľu ísť dnu a von, raz po limonádu, potom po opaľovací krém. To mi nepripadá, že by ma chcela pred niečím chrániť.

Prečo ste išli k jazeru?

Naliehala, aby som ju naučila šoférovať, tvrdila, že odjakživa sa to chcela naučiť, ale keď sme prišli k jazeru, ani jedna sme nemali dosť trpezlivosti.

Čo robí teraz v záhrade?

Otvára dvere môjho auta, sadá si za volant a chvíľu sa prehrabuje v kabelke. Ja som spustila nohy z ležadla a čakám. Je veľmi horúco. Napokon Carlu omrzí kutrať sa v kabelke a oboma rukami sa chytí volantu. Chvíľu tak zostane, díva sa na bránu alebo možno ďaleko za bránu na váš dom.

Čo ešte? Prečo si zmĺkla?

Lebo som pevne zviazaná s týmto príbehom, vidím ho celkom jasne, ale niekedy nevládzem ďalej. Nie je to tým, čo mi dávajú ošetrovateľky v injekciách?

Nie.

O pár hodín zomriem, stane sa to, však? Čudné, že som taká pokojná. Aj keď mi to nechceš povedať, viem to, a predsa je veľmi ťažké si to priznať.

Nič z toho nie je dôležité. Iba strácame čas. No je to pravda, či nie? Čoskoro zomriem. Čo sa ešte deje v záhrade?

Carla si oprela čelo o volant, plecia sa jej trochu chvejú, plače. Myslíš si, že sme sa už priblížili k presnému bodu, kde sa rodia červy?

Pokračuj, nezabudni na detaily.

Carlu vôbec nepočuť, ale dosiahne, že vstávam a poberám sa k nej. Páčila sa mi od začiatku, odo dňa, keď som ju videla, ako v slnečnej páľave vlečie dve obrovské plastové vedrá, na hlave veľký ryšavý drdol a na sebe záhradné džínsy. Od útlej mladosti som nevidela, že by si ho takto niektorá česala, a práve ja som nástojila na limonáde a pozvala som ju na druhý deň vypiť si maté, aj na tretí, aj na ďalší. To sú tie dôležité detaily?

Presný bod sa nachádza v jedinom detaile, človek musí byť dobrý pozorovateľ.

Idem po záhrade. Obchádzam bazén, obzriem sa k jedálni a cez veľké okno vidím Ninu, svoju dcéru, ako ešte vždy spí a v spánku objíma veľkého plyšového krtka. Nasadnem do auta dverami pre spolujazdca. Usadím sa, ale dvere nechám otvorené a spustím aj okienko, pretože je veľmi teplo. Carlin veľký drdol trochu ovísa, posunul sa jej na jednu stranu. Chrbtom sa opiera o sedadlo, vie, že už som tam, že som znovu pri nej, a pozrie sa na mňa.

„Ak ti to poviem,“ vraví, „už sa nikdy nebudeš chcieť so mnou stretnúť.“

Pomyslím si, že jej odpoviem niečo ako „ale, Carla, prosím ťa, nebuď smiešna“, lenže namiesto toho hľadím na jej prsty na nohách, vypäté na pedáloch, na jej dlhé nohy, chudé, no mocné ruky. Prekvapuje ma, že žena o desať rokov staršia odo mňa môže byť o toľko krajšia.

„Ak ti všetko porozprávam,“ vraví, „nedovolíš, aby sa hral s Ninou.“

„Carla, preboha, prečo by som to nedovolila!“

„Nedovolíš to, Amanda,“ oči sa jej naplnia slzami.

„Ako sa volá?“

„David.“

„Je tvoj? Je to tvoj syn?“ Prikývne. Ten syn si ty, David. Viem. Pokračuj.

Utrie si slzy hánkami prstov, zlaté náramky jej na ruke zacinkajú. Nikdy som ťa nevidela, ale keď som ťa spomenula pánu Geserovi, správcovi domu, ktorý sme si najali, a ten sa stretol s Carlou, hneď sa ma spýtal, či sme sa už zoznámili. Carla poznamenala:

„Bol môj. Teraz už nie je.“ Nechápavo som na ňu pozrela.

„Už mi nepatrí.“

„Carla, dieťa je tvoje na celý život.“

„Nie, moja milá,“ odvetí. Dlhými nechtami mi šibrinkuje pred očami.

Vtom si spomeniem na manželove cigarety, otvorím odkladaciu priehradku v palubnej doske a podám jej ich aj so zapaľovačom. Dychtivo mi ich vytrhne z ruky a medzi nami sa rozleje vôňa jej opaľovacieho krému.

„Keď sa David narodil, bol naše slniečko.“

„Samozrejme,“ prikývnem a uvedomím si, že teraz musím byť ticho.

„Keď mi ho prvý raz dali do náručia, veľmi som sa zľakla. Bola som si istá, že mu chýba jeden prst.“ Usmeje sa, cigaretu drží medzi perami a potom si ju zapáli. „Sestrička ma tíšila, vraj sa to niekedy pri anestézii stáva, že si človek robí starosti, ale kým som mu dvakrát neprerátala všetkých desať prstov, všetky prsty oboch rúk, nedala som sa presvedčiť, že to dopadlo dobre. Čo by som teraz dala za to, aby Davidovi len chýbal jeden prst.“

„Čo je s Davidom?“

„Bol moje slniečko, Amanda, vravím ti, bol slniečko. Celý deň sa usmieval. Najradšej chodieval von. Už od malička ho nadchýnalo naše námestie. Videla si, že tam sa nedá prechádzať s kočíkom. Po dedine áno, ale odtiaľ na námestie musíš ísť pomedzi autá a cez koľajnice. Všade je blato, no jemu sa to tak veľmi páčilo, že až do troch rokov som ho tam vodila, celých dvanásť blokov. Pri pohľade na tobogan kričal od radosti. Kde je v tomto aute popolník?“

Je pod palubnou doskou. Vytiahnem nádobku a podám jej ju.

„Potom David ochorel, v tom veku, je to asi šesť rokov. Boli to ťažké časy. Začala som pracovať na Sotomayorovej farme. Prvýkrát v živote som chodila pravidelne do práce. Robila som účty, no musím sa priznať, že o účtovníctve som nevedela absolútne nič.

Skôr som usporadúvala papiere a pomáhala mu rátať, ale bavilo ma to. Pekne oblečená som chodila všeličo vybavovať do dediny. Pre teba, čo si z hlavného mesta, je to iné, ale tu, ak chceš byť fešanda, musíš mať výhovorku a táto bola perfektná.“

„A tvoj manžel?“

„Omar choval kone. Ako počuješ. Môj Omar bol iný typ.“

„Myslím, že som ho zahliadla včera, keď sme išli s Ninou na prechádzku. Prešiel okolo nás v dodávke, ale na pozdrav nám neodpovedal.“

„Áno, Omar je teraz taký,“ pokrúti Carla hlavou.

„Keď sme sa spoznali, ešte sa usmieval a choval pretekárske kone. Mal ich na druhom konci dediny, za jazerom, no keď som otehotnela, všetko presťahoval sem. Tento dom patril mojim rodičom. Omar vravieval, že len čo sa to rozbehne, celé to tu prebudujeme, lebo budeme mať plno prachov. Ja som si chcela dať na dlážku koberec. Áno, je to šibnuté, keď uvážim, kde žijem, ale robila som si toľké nádeje! Omar mal dve parádne kobyly, ktoré priviedli na svet Smutnú šelmu a Hodvábnu kožku. Už ich predal, ale behávali tu a ešte stále pretekajú v Palerme a v San Isidre. Potom prišli na svet ďalšie dve a jeden žrebček, ale ich mená si už nepamätám. Aby sa ti v tomto fachu darilo, musíš mať dobrého žrebca a Omarovi požičiavali najlepšieho. Časť pozemku oplotil pre kobyly, za tým urobil ohradu pre žriebätá, zasial lucernu a potom už pomaly staval stajňu. Dohoda bola taká, že žrebca mu nechajú dva či tri dni. Potom, po predaji žriebät, pôjde štvrtina peňazí majiteľovi žrebca. To sú pekné prachy, lebo keď je žrebec zdravý a o žriebätá je dobre postarané, každé jedno sa dá predať za dvestoaž dvestopäťdesiattisíc pesos. Takže sme toho ospevovaného žrebca mali u nás. Omar sa chodil naň pozerať celý boží deň, sledoval ho ako nejaký zombi a rátal, koľko ráz vyskočil na každú kobylu. Ak musel niekam odísť, čakal, kým sa nevrátim od Sotomayora. Vtedy som už bola ja na rade, vykúkala som každú chvíľu cez kuchynské okno, vieš si to predstaviť. Raz poobede som umývala riad a zrazu som si uvedomila, že už hodnú chvíľu som žrebca nezazrela. Podídem k druhému oknu, potom k ďalšiemu, odkiaľ bolo vidieť dozadu, a nič. Kobyly boli tam, ale po žrebcovi ani chýru. Schytím na ruky Davida, ktorý už robil prvé krôčiky a všade po dome sa za mnou ťahal, a idem von. Tu nemáš čo vymýšľať, kôň tam buď je, alebo nie je. Zjavne z nejakých dôvodov preskočil ohradu. Je to zriedkavé, ale môže sa to stať. Zašla som až do stajne a modlila som sa k Bohu, aby bol tam, ale ani tam ho nebolo. Napadol mi potôčik, malá bystrina, čo je poniže, kôň tam môže zájsť napiť sa vody a z domu ho nemusí byť vidieť. Pamätám sa, že David sa pýtal, čo sa robí. Vybehla som z domu, jeho som schytila len tak narýchlo, visel mi na krku a ako som skákala z jednej nohy na druhú, aj hlas mu preskakoval. ‚Tutaj, mama,‘ ukazoval David. Stál tam žrebec a pil z potoka. Už ma nevolá mama. Zišli sme dolu a David chcel, aby som ho postavila na zem. Prikázala som mu, aby sa nepribližoval ku koňovi. Ja som sa k nemu prikrádala drobnými krokmi. Najprv predo mnou ustupoval, ale bola som trpezlivá a po chvíľke mi už dôveroval. Chytila som ho za uzdu. Bola to obrovská úľava, presne sa na to pamätám, vydýchla som si a nahlas som povedala: ‚Keby som o teba prišla, stratila by som aj dom, ty galgan nešťastný.‘ Vieš, Amanda, je to ako s tým Davidovým prstom, čo som si myslela, že mu chýba. Človek si povie, že najhoršie, čo môže byť, je prísť o dom, ale potom sa prihodia horšie veci a ja by som dala dom i život, len aby sa vrátila tá chvíľa, keď som mala radšej pustiť uzdu toho prekliateho zvieraťa.“

Začujem klopanie na sieťové dvere obývačky a obidve sa obrátime k domu. Vo dverách stojí Nina, v náručí drží krtka. Hľadí na nás, no nie je celkom prebratá zo spánku, ešte je taká rozospatá, že sa ani nezľakla, keď nás nikde nevidela. Urobí zopár krokov, plyšovú hračku drží stále v rukách, chytí sa zábradlia, pozorne zíde po troch schodíkoch na verandu a z nej na trávu. Carla sa znova oprie o operadlo a mlčky ju sleduje v spätnom zrkadle. Nina sa zahľadí na nohy. Je to čosi nové, robí to, odkedy sme prišli sem, snaží sa totiž zachytiť steblá trávy tak, že vystiera a krčí prsty na nohách.

„David si čupol pri potoku, papučky mal premoknuté, máčal si ruky vo vode a oblizoval si prsty. Vtedy som zazrela mŕtveho vtáka. Ležal veľmi blízko, len na krok od Davida. Skríkla som od ľaku, aj on sa zľakol, hneď vyskočil a od strachu si sadol na zadoček. Môj úbohý David. Podišla som k nemu, ťahala som erdžiaceho koňa, ktorý sa vzpieral a nechcel ísť za mnou, no nejako som ho prinútila, jednou rukou som bojovala s koňom, ako som len vládala, a na druhej som držala Davida, až sme sa akosi vyškriabali hore. Omarovi som o tom nič nepovedala. Veď načo? Už sa to stalo a bolo to za nami. Ale na druhý deň ráno kôň ležal na zemi. ‚Nie je tu,‘ povedal Omar, ‚ušiel‘ a ja som mu len tak-tak neprezradila, že už raz odbehol. Lenže on mal tušenie, že bude ležať na pastvine. ‚Dočerta,‘ zahrešil. Žrebec mal také navreté viečka, že mu nebolo vidieť oči. Pysky, nozdry, celú papuľu mal napuchnutú, až vyzeral ako celkom iné zviera, ako nejaká obluda. S veľkou námahou vydával zo seba stony a Omar povedal, že mu srdce bije ako lokomotíva. Hneď poslal po veterinára, prišlo aj zopár susedov a všetci ustarostení chodili hore-dolu. Ja som sa zúfalá vrátila domov, vzala som Davida, ktorý ešte spal vo svojej postieľke, a zavrela som sa v izbe. S ním v náručí som sa krčila v posteli a modlila sa. Modlila som sa úpenlivo, ako ešte nikdy v živote. Pomyslíš si, prečo som nebežala hľadať pomoc, ale zavrela som sa v izbe, lenže zavše, keď sa stane nešťastie, niet času správne sa rozhodnúť. Nech je, ako chce, to, čo chytil kôň, dostal aj môj David, a ak kôň umieral, nebolo nádeje ani pre neho. Videla som to celkom jasne, lebo v našej dedine som už počula a videla príliš veľa vecí. Mala som máličko času, aby som našla východisko, možno iba niekoľko minút, a nie aby som čakala polhodinu na dedinského lekára, ktorý ani do služby nechodil načas. Potrebovala som za každú cenu niekoho, kto by zachránil môjmu synovi život.“

Znova potajomky sledujem Ninu, ktorá urobí niekoľko krôčikov k bazénu.

„Niekedy človek pre oči nevidí, Amanda. Neviem, ako som to mohla nevidieť, prečo som sa, dočerta, zaoberala nejakým prekliatym koňom, a nie svojím synom.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana