Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

Adam Mitzner: S naprostou jistotou

Vydání první

Copyright © 2017 by Adam Mitzner

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2190. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dead Certain vydaného

nakladatelstvím Thomas & Mercer, USA v roce 2017

Český překlad © 2018 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0870-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0871-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Adam Mitzner

S naprostou jistotou

Mým dcerám, Rebecce a Emily, protože…

protože.

PRVNÍ ČÁST

DEN PRVNÍ

ÚTERÝ

Ella Brodenová

1

Mám novinku!!!

Na někoho, kdo se považuje za spisovatelku, jsou Charlottiny textové zprávy extrémně přeplněné vykřičníky.

Odpovím: cže – bez otazníku. Se sestrou používáme tuhle zkratku od doby, co se s posíláním textových zpráv začalo, i když je to tak ve skutečnosti náročnější, protože autokorektor v mobilu mi to opraví na cože, a já to musím zase ručně vracet do původní podoby.

Ne! Osobně! U Toma!

Nezdá se, že by Charlottě přišlo vůbec na mysl, že jsme uprostřed pracovního dne. Stejně jako fakt, že po mně chce, abych se vydala na roh Sto dvanácté a Broadwaye, jen několik bloků od jejího domu. Ona nepochybně ví, že moje kancelář je na rohu Padesáté sedmé a Madison Street. Jinými slovy řečeno: zatímco pro ni to jsou dvě minuty chůze, mě čeká čtyřicet minut metrem. Mezi sestrou a mnou se to ale už dávno zaběhlo tak, že pokud mě ona požádá, abych za ní přišla, tak já přijdu, aniž bych se na cokoli ptala. Mám pocit, že to je jedna z výhod, když je člověk mladším sourozencem.

KK. Tohle taky vždycky píšeme, přestože to autokorektor vždycky opraví na OK, a já to pak vracím nazpátek.

Za 10 min jdu.

Ve 2 tam!!

Cestou metrem na Upper West Side uvažuju, čeho se může týkat sestřina novinka. Vzhledem k tomu, že už jsme obě v tom věku, napadne mě pokaždé svatba, kdykoli se nějaká dosud nezadaná kamarádka vytasí s informací, že má novinu. Anebo mimčo, pokud už vdaná je. Charlotte vdaná není a současně je dostatečně velká tradicionalistka, abych vyloučila těhotenství a uvažovala jedině o svatbě. Vím, že bych kvůli ní měla být šťastná, pokud by právě tohle bylo to velké sdělení, ale modlím se k Bohu, aby šlo o něco jiného. Ne kvůli tomu, že Charlotte je o šest let mladší než já a já sama nemám ani přítele. Důvodem je, že nepatřím zrovna do klubu obdivovatelek jejího současného nápadníka jménem Zach.

Zach je ten typ kluka, s kterým randíte, když vám je něco přes dvacet, protože je atraktivní a současně ve srabu a vy si myslíte, že ho dokážete změnit. Problém spočívá v tom, že když se pak přehoupnete přes třicítku, uvědomíte si, že onen dotyčný nebude atraktivní navždy, že vy ho nezměníte a že život s ním dostane do srabu vás tak důkladně, že si neumíte ani představit onen vrak, ve který se proměníte, když spolu zůstanete jediný další den – tím méně dokud vás smrt nerozdělí.

Když jsme s Charlottou naposledy o Zachovi diskutovaly, což bylo před pouhými několika týdny, zdálo se, že je připravená to skončit, a tak pochybuju, že by se najednou rozhodla si Zacha vzít. Ale zase… Když vás chlap požádá o ruku, stávají se i divnější věci. A Charlotte je v tomto směru nefalšovaná romantička.

Další možnost, která mi probíhá hlavou, zní, že Charlottina novina by mohla souviset se zaměstnáním. V tomto směru ale vážně není moc o čem mluvit. Právě dokončila první ročník dvouletého programu magisterského studia umění zaměřeného na tvůrčí psaní – všechno za peníze našeho táty. Nedokázala bych si představit, že se vzdá stávajícího pohodlného života a nastoupí kdykoli v dohledné době na flek kdesi na dolním konci kariérního žebříčku.

Teprve když vyjdu na rohu Sto desáté a Broadwaye z metra, vezmu v úvahu možnost, že její novinka nemusí být vůbec dobrá. Mohla by mi chtít sdělit, že má nějaký zdravotní problém? Nebo že je těhotná a neví s kým?

Zaženu myšlenku, že by mohlo jít o něco negativního. Na konci špatných zpráv nebývají tři vykřičníky.

Přestože klienti platí 750 dolarů za hodinu mého času a jediné, co má Charlotte, je čas, není ještě u Toma, když tam dorazím já. A tak obsadím box v koutě a čekám.

Poznámka o podniku U Toma: je to nejslavnější restaurace na světě, protože její exteriér byl použit pro kavárnu v seriálu Show Jerryho Seinfelda. Vývěsní štít, který ukazovali v televizi, je ze strany Sto dvanácté ulice, kde na něm mají pouze slovo Restaurace. Z Broadwaye je tam ale napsáno RESTAURACE U TOMA. Už před seriálem Show Jerryho Seinfelda se nicméně stala restaurace nesmrtelnou díky stejnojmenné písni Suzanne Vegy, a ještě předtím, než se vůbec proslavila, sloužila po léta jako oblíbené doupě pro lidi z Kolumbijské univerzity.

Po čtvrthodině se do restaurace vřítí Charlotte. Kdyby po mně někdo jiný chtěl, abych cestovala skoro hodinu, a sám pak dorazil s patnáctiminutovým zpožděním z místa vzdáleného dvě minuty, byla bych vzteky bez sebe. Jenže na Charlottu jsem se nikdy nedokázala naštvat. Ani tehdy, když mi bylo devět a jí tři a ona mi ve spánku ostříhala vlasy. A ani tenkrát, když mi bylo třináct a jí sedm a ona mi nalila kakao do oblíbených bot. A ani, když mně bylo šestnáct a jí deset a ona pověděla Bradleyovi, což byl můj kluk, že toužím po tom, aby mě na školní ples, který jsme měli v předposledním ročníku na střední, pozval Ryan.

Charlotte vklouzne do boxu a posadí se s rovnými zády. Když jsme byly mladší, spočívala hlavní ambice mé mladší sestry v tom, aby mě přerostla. Nešlo o žádný grandiózní cíl, pokud se vezme v úvahu, že měřím metr šedesát. Také ji ale dohonily malé geny našich rodičů a její růst se zastavil na sto padesáti sedmi centimetrech.

„Táááákže…,“ snažím se z ní dostat, „co je ta velká vzrušující novina se třemi vykřičníky na konci?“

Po rtech jí přelétne líbezný úsměv. Jako kdyby si chtěla svou novinku ještě vychutnat, než ji vypustí do světa.

„Tak jo,“ svolí nakonec, „tvoje… sestra… právě…,“ a pak už rychle vyhrkne celý zbytek „… prodala svůj první román.“

„Cože?“ zeptám se, přestože jí dokonale rozumím. Jen si to prostě nedokážu srovnat v hlavě.

„Naším hlavním úkolem ve škole je napsat román. První polovina rukopisu se odevzdává jako projekt na konci prvního ročníku. A během druhého ročníku se má text dokončit. Můj konzultant mě má strašně rád, a tak poslal kapitoly, které jsem už napsala, svému známému z nakladatelství Simon & Schuster… Raději to už vezmu stručně… Oni mi to tam vydají!“

Trvá mi chvíli, než si ujasním, co přesně cítím. Trochu se to podobá okamžiku, kdy se díváte na kolo štěstí v televizním Kolotoči. Postupně přede mnou defiluje žárlivost, závist a vztek, ale na ničem z toho se moje osobní kolo štěstí nezastaví. Zůstane stát na slově hanba.

Stydím se za sebe. Charlotte šla za svým snem a ten se nyní proměnil ve skutečnost. A já, která mohla udělat něco podobného, jsem si zvolila bezpečnější cestu. Až jsem tu zůstala s tím, že si ze všech sil přeju, abych se jen mohla vrátit zpět a všechno ve svém životě udělat znovu a jinak.

Má ponurá nálada se ale rychle zlepšuje. Když sedím naproti Charlottě a vidím, jak se jí třpytí oči a má ve tváři úsměv, jehož intenzita by stačila na osvětlení celého města, netrvá to dlouho a necítím nic kromě pýchy. Moje malá sestřička se stane spisovatelkou, které vyjde opravdová kniha.

„To je úžasné!“ Ani pořádně nevím, na co bych se jí měla zeptat. „O čem ta knížka je?“

„V reklamě bude, že to je, jako kdyby se spojily Zmizelá a Padesát odstínů šedi. To je ale jenom jádro toho všeho. Celé to je příběh dvou sester, které –“

V mysli mi začne vyzvánět na poplach. Za všechny ty roky už Charlotte napsala mnoho klíčových románů, jejich chatrně maskovanými postavami byli členové naší rodiny a přátelé. Kdykoli jsem na ni přitlačila, jak to je s podobností se skutečnými lidmi a událostmi, odvolávala se vždycky na obvykle používanou frázi: „Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.“ Navzdory tomu zůstává faktem, že okolnosti vedoucí k mé ztrátě panenství byly navždy uchovány v příběhu o dívce jménem Elle, který Charlotte publikovala v posledním roce na střední ve školním literárním časopisu. Jindy se starší sestra jmenovala Gabriella. A jednou si Charlotte myslela, že stačí, aby přidala ke jménu B jako Bella, a nikoho ani nenapadne, že starší sestra její protagonistky bych mohla být já. Pokud šlo o její vlastní literární dvojče, projevovala Charlotte jen nepatrně větší míru kreativity. Prošla fází, kdy se pohybovala v kruhu mezi postavami ze Sexu ve městě. Namísto Charlotte se její alter ega jmenovala Carrie nebo Samantha či Miranda. Jednou dokonce dala svému fiktivnímu protějšku jméno Wilbur, což byla narážka na Šarlotinu pavučinku.

„Počkej moment. Tohle není žádný tvůj blog, na který se nikdy nikdo ani nekoukne. To je opravdová knížka. Lidi ji budou číst.“

Zasměje se. „O to tady ale přece jde. Je pro lidi, aby ji četli. Ale aby měla dušička klid, tak ne… není to o nás. Je to fikce. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.“

„Samozřejmě,“ odtuším a zakoulím očima. „A nejmenujou se ty dvě sestry třeba… Charlemagne a Eleanor?“

„Ne. Emily a Clare.“

„Skvěle. Takže ty jsi použila naše prostřední jména. Fakt super kreativní přístup.“

„Jestli chceš, tak je změním. Měla by ses ale cítit poctěna, když si myslím, že máš potenciál stát se velkou literární postavou. Kromě toho to ale je ta mladší sestra, kdo je opravdu trhlý. Starší sestra funguje v knize jako morální kompas.“

Tomu věřím. Charlotte vždycky vymaluje obraz svého druhého já v drsných barvách, zatímco postavy vycházející z mé identity působí zásadně jako až příliš dobré, než aby to mohla být pravda.

„Musíš teď být doslova v extatickém stavu,“ nadhodím.

„Nevím, jestli zrovna v extatickém, ale jako v extázi se opravdu cítím… Ale kromě toho mě taky dost děsí vyhlídka na to, že musím knížku dokončit. Každopádně k tomu všemu ale došlo ve chvíli, kdy jsem vážně potřebovala, aby v mém životě zazněla taky nějaká dobrá zpráva.“

Po jejích slovech se zarazím. V poslední době jsem si neuvědomovala, že by Charlottu něco trápilo. Kromě obvyklých výkyvů nálad týkajících se Zacha.

„Děje se něco?“ zeptám se.

„Ne… ne. Já jenom… nevím. Někdy si připadám, jako bych byla v téhle rodině za tu, která vždycky všechno zmastí. Schází mi uznání, že jsem něco udělala správně. Chápeš, jak to myslím?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

PRVNÍ ČÁST

DEN PRVNÍ - ÚTERÝ - Ella Brodenová

1

DEN DRUHÝ - STŘEDA

DEN TŘETÍ - ČTVRTEK

S NAPROSTOU JISTOTOU - ROMÁN - CHARLOTTE BRODENOVÁ

DEN ČTVRTÝ - PÁTEK

ČTVRTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA - DEN PÁTÝ - SOBOTA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DEN ŠESTÝ - NEDĚLE

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

DEN SEDMÝ - PONDĚLÍ

PATNÁCTÁ KAPITOLA

DEN PRVNÍ - ÚTERÝ - Christopher Tyler

DEN DRUHÝ - STŘEDA

DEN SEDMÝ - PONDĚLÍ - Ella Brodenová

DEN TŘETÍ - ČTVRTEK - Christopher Tyler

DEN ČTVRTÝ - PÁTEK

DEN PÁTÝ - SOBOTA

DRUHÁ ČÁST

PÁTÝ DEN - SOBOTA - Christopher Tyler

DEN ŠESTÝ - NEDĚLE

DEN SEDMÝ - PONDĚLÍ

DEN OSMÝ - ÚTERÝ - Ella Brodenová - Christopher Tyler

DEN DESÁTÝ - STŘEDA - Ella Brodenová